Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 570/2903/16-ц

провадження № 61-475св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю.В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року у складі суддів: Гордійчук С. О., Шеремет А. М., Ковальчук Н. М., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.

Позовну заяву мотивовано тим, що 17 грудня 1993 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_8 зареєстровано шлюб. На підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 25 грудня 2002 року ОСОБА_8 набув в порядку спадкування право власності на 53/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. Заповіту щодо вказаного будинку він не залишав. Позивач вказує, що вона, як дружина ОСОБА_8, є спадкоємцем першої черги за законом. Із чоловіком вони постійно проживали разом, вели спільний побут та спільне господарство, від спадщини ОСОБА_4 не відмовлялася, а тому вважає, що спадщину вона прийняла на підставі положень частини третьої статті 1268 ЦК України. Просила встановити факт прийняття нею спадщини.

При зверненні в нотаріальну контору для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом ОСОБА_4 стало відомо про оформлення прав на спадкове майно спадкоємцем другої черги за законом - братом спадкодавця ОСОБА_6

Позивач вказує, що відповідач, оформлюючи документи на спадщину свідомо не повідомив нотаріуса про існування спадкоємця першої черги за законом. Вважає, що видача свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_6 порушує її права, як спадкоємця першої черги за законом, та просила скасувати вказане свідоцтво.

У запереченнях на позовну заяву ОСОБА_6 зазначив, що будинок по АДРЕСА_2 був розподілений, як спадщина, між ним та його братом - ОСОБА_8 Через спори щодо користування надвірними будівлями у них були неприязні відносини, постійно виникали конфлікти. Життям брата не цікавився, чи проживав він у шлюбі з ОСОБА_4 йому не відомо.

Вказав, що протягом останніх 10 років ОСОБА_4 в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області не проживала.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2017 року у складі судді Таргонія М. В. позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт прийняття ОСОБА_4 спадщини після смерті її чоловіка ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 08 вересня 2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори на ім'я ОСОБА_6 щодо спадкового майна ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 - 53/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_4 є спадкоємцем першої черги та прийняла спадщину, оскільки постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини і ці обставини є доведеними.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 22 серпня 2017 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції і відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не надано належних та достатніх доказів про прийняття нею у встановленому статтями 1268, 1269 ЦК України порядку спадщини після смерті ОСОБА_8

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року, ОСОБА_4, посилається на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскільки ОСОБА_4 на час смерті її чоловіка ОСОБА_8 проживала разом з ним та вела з ним спільне господарство, то вона фактично прийняла спадкове майно. Факт її постійного проживання із ОСОБА_8 підтверджується довідкою Квасилівської селищної ради Рівненського району Рівненської області від 17 квітня 2015 року № 917 та показаннями свідків.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із частиною третьою статті 2 ЦПК України, у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги , провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що з 17 грудня 1993 року ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі із спадкодавцем ОСОБА_8, який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина на 53/100 частини житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_2.

Місцем реєстрації та проживання ОСОБА_8 на час відкриття спадщини є АДРЕСА_2, зареєстрованим місцем проживання ОСОБА_4 з 22 вересня 1979 року є кв. АДРЕСА_1.

ОСОБА_4, як спадкоємець першої черги, у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори не подавала.

08 вересня 2014 року державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я ОСОБА_6

Відповідно до частини першої статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Згідно із частиною першою статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її (частина перша статті 1272 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 1268 та частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно із частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Пунктами 3.21, 3.22 Глави 10 «Видача свідоцтв про право на спадщину» Розділу ІІ «Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій» Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5,передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї; у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другої статті 59, частин першої та четвертої статті 60 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд правильно визначив, що належних та достатніх доказів постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини в смт. Квасилів Рівненського району Рівненської області ОСОБА_4 не надала.

Під час перегляду справи в апеляційному порядку ОСОБА_4 пояснила, що останній рік перед смертю чоловіка - ОСОБА_8 та на час відкриття спадщини вона разом з ним постійно не проживала.

Крім того, довідка, видана Квасилівською селищною радою Рівненського району від 17 квітня 2015 року № 917 не є належним та достатнім доказом постійного проживання ОСОБА_4 разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки вказана довідка інформації такого змісту не містить.

Допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 пояснили, що ОСОБА_8 до дня смерті проживав один, а його дружину ОСОБА_4 вони ніколи не бачили.

Крім того, ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою з боку будинку ОСОБА_8 і останні десять років ОСОБА_4 в будинку не проживала.

ОСОБА_8 помер від переохолодження на вулиці, де його знайшли односельчани, а його поховання здійснювала ОСОБА_11

Таким чином, аналіз викладених вище обставин дає підстави стверджувати про ненадання ОСОБА_4 належних та достатніх доказів про прийняття нею спадщини після смерті ОСОБА_8, як спадкоємцем, яка постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник