Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 514/1385/14-ц

провадження № 61-4655св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічними позовними вимогами) - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач (позивач за зустрічними позовними вимогами) - ОСОБА_3,

третя особа (третя особа за зустрічними позовними вимогами)- орган опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, на рішення Арцизького районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року у складі судді Борисової С. П. та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Бабія А. П., Варикаші О. Д., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню їхньої дитини - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Він не піклується про фізичний та духовний розвиток доньки, не бере участі в забезпеченні її необхідним харчуванням, одягом, медичним доглядом, лікуванням, не спілкується з нею взагалі, що порушує нормальне самоусвідомлення доньки, а також не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Позивач більше п'яти років виховує доньку одна, створює їй належні умови виховання, утримує її. Також зазначає, що служба у справах дітей Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області у висновку від 03 грудня 2012 року ставила питання про позбавлення батьківських прав відповідача, а також на наявність між сторонами нотаріально посвідченої мирової угоди від 18 липня 2014 року щодо спірних питань між ними стосовно доньки, яку вона виконала, а відповідач ні, оскільки не надав дозвіл на виїзд доньки в Республіку Молдову, не цікавився її долею, не сплачував аліменти.

У листопаді 2014 року ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_1, третя особа - орган опіки та піклування Тарутинської районної державної адміністрації Одеської області, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, який в подальшому змінював і просив усунути перешкоди, які чинить ОСОБА_1 у спілкуванні з донькою ОСОБА_4 та у її вихованні, визначити спосіб участі позивача у вихованні доньки та у спілкуванні з нею у вигляді щоденного спілкування телефоном та систематичних побачень по скайпу, та зобов'язати ОСОБА_1 надати йому можливість систематично бачитись, спілкуватися з донькою на території України, можливість спільного відпочинку щорічно у літній період протягом одного місяця та відвідування нею місця фактичного проживання та місцем його реєстрації у АДРЕСА_1, на зимові канікули, а також надавати можливість спілкування з донькою при перебуванні позивача на території Республіки Молдова.

Зустрічний позов мотивовано тим, що у лютому 2011 року його дружина ОСОБА_1 пішла з дому, залишивши доньку на бабусю, і її не було майже три місяці, весь цей час донькою піклувалася його мати - ОСОБА_6, а у травні 2011 року за його відсутності вона повернулася, забрала дитину і пішла. Під час розмови телефоном вимагала надати їй дозвіл виїхати з донькою у Республіку Молдова, не давала йому спілкуватися з донькою, йому було невідоме їхнє місцезнаходження, вже пізніше стало відомо, що з 2012 року вона з донькою незаконно перебувають у Республіці Молдова. Вказав, що у грудні 2012 року ОСОБА_1 вперше звернулася до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав, оскільки зареєструвала інший шлюб із громадянином Республіки Молдова та переїхала проживати з ним у Республіку Молдова і їй було необхідно отримати дозвіл на виїзд доньки за кордон. За результатами розгляду справи вони уклали мирову угоду про те, що він надає дозвіл на виїзд доньки до Республіки Молдова та її реєстрацію, сплачує аліменти, а вона надає номер мобільного телефону для спілкування з донькою та можливість бачитися з донькою і спілкуватися з нею протягом літніх місяців за місцем його реєстрації чи реєстрації ОСОБА_1 у селищі міського типу Тарутине Одеської області, але після цього стала порушувати цю мирову угоду. За висновком органу опіки та піклування яким у 2012 році у зв'язку з тим, що він не надав дозвіл на виїзд доньки з України, його необхідно позбавити батьківських прав, а коли він за мировою угодою надає згоду на виїзд доньки, то взагалі її не бачить, а дружина налаштовує доньку проти нього. На теперішній час донька знаходиться на території Республіки Молдова, і він не має можливості її бачити.

Рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено спосіб участі у вихованні та порядок спілкування ОСОБА_3 з його донькою ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, шляхом надання батьку можливості щорічно спільного відпочинку у літній період протягом одного місяця за місцем проживання та реєстрації батька дитини - ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 - представника ОСОБА_1 відхилено. Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року залишено без змін.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відсутні підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Крім того, в матеріалах справи відсутні факти винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов'язками стосовно участі у вихованні доньки та необхідність у судовому порядку забезпечити участь батька у вихованні доньки, у тому числі за змістом умов укладеної між сторонами мирової угоди від 18 липня 2013 року.

У вересні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати вищезазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та визначення способу участі батька у вихованні дитини. При цьому посилається на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснював, що він ніякої матеріальної допомоги на утримання своєї доньки ОСОБА_4 не надає, а також маючи адресу, де проживає його донька він не намагався її відвідати, участі у вихованні доньки не бере, тобто фактично батьківські обов'язки не виконує. Крім того, ОСОБА_8 не проживає за місцем його реєстрації у селищі міського типу Тарутине Одеської області, а де він проживає і в яких умовах ніхто не знає, з його слів, сім'ї у нього немає і він постійно знаходиться у відрядженнях. Разом з цим до суду не надав доказів, що могли б свідчити про перешкоди з боку ОСОБА_1 у спілкуванні батьком із своєю дитиною. Тому орган опіки та піклування зробив правильний висновок, що батько повністю усунувся від виховання дитини.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які є громадянами України.

Згідно з нотаріально посвідченою мировою угодою від 18 липня 2013 року, укладеною між сторонами у справі, ОСОБА_3 мав надати дозвіл на зняття доньки з реєстрації місця проживання для наступної реєстрації за місцем реєстрації матері ОСОБА_1, добровільно сплачувати аліменти, надати нотаріально посвідчений дозвіл на тимчасовий (тимчасові) (протягом одного року) виїзд (виїзди) за кордон на навчання до Республіки Молдова малолітньої доньки, а ОСОБА_1 зобов'язувалася не чинити ОСОБА_3 перешкоди в спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_4, надавати йому можливість спілкуватися протягом двох місяців у літній період за місцем реєстрації та фактичного місця проживання батька ОСОБА_3, надавати необмежену можливість ОСОБА_3 спілкуватися з донькою в телефонному режимі та у вихідні і святкові дні (за домовленістю сторін) за місцем її фактичного проживання в Україні та в Республіці Молдова, письмово інформувати ОСОБА_3 про фактичну адресу проживання доньки, номер мобільного телефону, за яким він буде спілкуватися з донькою.

Встановлено, що ОСОБА_1 разом з чоловіком ОСОБА_9 та донькою ОСОБА_4 проживають в Республіці Молдова, в АДРЕСА_3. Періодично ОСОБА_1 з донькою ОСОБА_4 перебуває в Україні, зокрема в Тарутинському районі Одеської області. Докази про надання з боку ОСОБА_1 можливості батьку ОСОБА_3 у цей час спілкуватися з донькою відсутні.

Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_1 від 16 червня 2014 року матеріальний стан сім'ї добрий, загальний дохід складає 5148 леїв. Умови життя відповідають умовам виховання неповнолітньої дитини, яка навчається в Теоретичному ліцеї «Васілє Лупу», і за місцем навчання характеризується позитивно як активна, старанна і товариська дитина, ОСОБА_1 не працює.

Згідно з характеристикою від 25 червня 2014 року, виданою за місцем проживання позивача ОСОБА_1, вона характеризується позитивно, як доброзичлива, тактична.

ОСОБА_3 працює в МПП «Тетіс-ІІ» у місті Миколаєві і за місцем роботи характеризується позитивно. Відповідно до акта обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 від 18 листопада 2014 року матеріальний стан сім'ї задовільний, умови життя добрі.

ОСОБА_3 звертався до компетентних органів Республіки Молдови стосовно того, що ОСОБА_1 чинить йому перешкоди у спілкуванні з донькою ОСОБА_4

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Тарутинської райдержадміністрації Одеської області про доцільність позбавлення батьківських прав від 30 червня 2016 року вирішено вважати доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 щодо його доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, повно та всебічно з'ясував обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1, оскільки відсутні підстави для позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 стосовно його доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У матеріалах справи відсутні факти винної поведінки батька, свідомого нехтування ним своїми обов'язками стосовно участі у вихованні доньки, та необхідність у судовому порядку забезпечити участь батька у вихованні доньки, у тому числі за змістом умов укладеної між сторонами мирової угоди від 18 липня 2013 року.

Доводи касаційної скарги необґрунтовані, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Арцизького районного суду Одеської області від 29 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 23 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило