АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 211/5093/16-ц 22-ц/774/1308/К/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/5093/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач ОСОБА_2,

розглянув у спрощеному позовному провадженні у порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу позивача відповідача ОСОБА_2 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2017 року, яке ухвалено суддею Ткаченко С.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 16 серпня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 (на теперішній час Дзюба) В.Д. про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2004 року він надав відповідачу у борг за розпискою грошові кошти в сумі 1 000 дол. США, а остання зобовязалася повернути їх у строк до 20 травня 2004 року.

Однак, взяті на себе зобовязання щодо повернення боргу ОСОБА_3 не виконала і станом на 03 листопада 2011 року заборгованість становить 1 000,00 доларів США, що еквівалентно 25 558,00 грн., яку позивач просив суд стягнути з відповідача.

Крім того, просив суд визнати причину пропуску строку звернення до суду за захистом його порушеного права поважною та поновити йому такий строк.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2017 рокупозовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 15 березня 2004 року в розмірі 25 558,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач зазначає, що суд не повідомив її належним чином про час та місце розгляду справи, чим позбавив її можливості надати свої заперечення проти заявлених позовних вимог Також вказала, що суд не взяв до уваги того, що позивач не надав ґрунтовних пояснень про причини пропуску строку позовної давності, який сплинув у травні 2007 року.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_4.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги і відзиву на неї, за наявними матеріалами справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, взявши в борг грошові кошти, не повернула їх у встановлений строк, чим порушила права позивача, передбачені ст.ст. 1046, 1049 ЦК України, які підлягають захисту судом в спосіб примусового стягнення на користь позивача наданих в борг відповідачу грошових коштів.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом за її відсутності, без належного повідомлення про дату, час та місце розгляду справи (а.с. 99-101).

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалено судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, питання щодо належного повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Згідно ст. 158 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, розгляд судом цивільної справи відбувається у судовому засіданні з обовязковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки. Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, всі судові повістки про виклик відповідача у судові засідання до суду першої інстанції повернулися без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с. 20-21, 27-29, 38-39).

З викладеного вбачається, що відповідач ОСОБА_2 не була належним чином повідомленою про розгляд справи, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості про вручення їй судової повістки про призначення справи до розгляду у порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за її відсутності без обовязкового належного повідомлення її про час та місце розгляду справи, у звязку з чим скасовує рішення суду на підставі п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється відповідачем, 15 березня 2004 року ОСОБА_3 (на теперішній час Дзюба) В.Д. в простій письмовій формі оформлено розписку, згідно умов якої вона підтвердила отримання грошей та зобовязалася повернути ОСОБА_1 борг у розмірі 1 000, 00 доларів США у строк по 20 травня 2004 року (а.с. 41).

Факт складання зазначеної розписки не оспорюється відповідачем.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 509 ЦК України в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 526 ЦК передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки, в матеріалах справи наявна розписка ОСОБА_2 щодо наявності у неї боргових зобовязань перед ОСОБА_1, яка ніким не оспорена, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено як факт укладення договору позики, так і факт передачі грошових коштів у розмірі 1 000,00 доларів США.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики від 15 березня 2004 року.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1, 2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч.4 ст. 654 ЦК України, Закон України «Про зовнішньоекономічну діяльність» від 16 квітня 1991 року № 959-XII, Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення боргу за договором позики станом на 03 листопада 2016 року (на час звернення до суду з даним позовом) у розмірі 1 000,00 доларів США, що відповідно до курсу Національного Банку України станом на 03.11.2016 року (25,558) еквівалентно 25 558,00 грн., у звязку з чим саме ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач протягом тривалого часу не звертався до ОСОБА_2 із вимогою про повернення боргу та пропуск ним позовної давності для звернення до суду з даним позовом не можуть бути підставою для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Отже, сам по собі факт пропуску позивачем позовної давності, за умови відсутності відповідної заяви відповідача про застосування наслідків пропуску цього строку та відмову з цих підстав у задоволенні позовних вимог, не може бути підставою для відмови у задоволені заявлених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивач не надав суду належних доказів щодо причин пропуску ним позовної давності, однак жодних заяв щодо застосування наслідків пропуску позивачем ОСОБА_1 позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики від 15 березня 2004 року від відповідача ОСОБА_2 до суду не надходило, у звязку з чим суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо застосування позовної давності до заявлених позовних вимог, оскільки це виходить за межі повноважень суду.

Відповідно до ч.13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі викладеного, враховуючи те, що позивач ОСОБА_1, при зверненні до суду з даним позовом судовий збір не сплачував (а.с. 10, 14), судовий збір, який підлягав сплаті при поданні позовної заяви у розмірі 551,20 грн. (ч.1, пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік») підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Керуючись ст.ст. 367, ч. 1 ст. 369, ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 Дмитрівни- задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 16 серпня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми боргу - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 борг за договором позики від 15 березня 2004 року у розмірі 25 558 (двадцять пять тисяч пятсот пятдесят вісім) гривень 00 (нуль) копійок..

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 07 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: