Провадження № 22-ц/812/370/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 грудня 2018 року м. Миколаїв

Справа № 2-91/2005

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Шаманської Н.О.,

суддів: Коломієць В.В. , Серебрякової Т.В.,

із секретарем - Лептугою С.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за скаргою

ОСОБА_1

на

дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва, постановлену суддею Рум'янцевою Н.О. 23 жовтня 2018 року в приміщенні цього ж суду, повний текст ухвали складено 23 жовтня 2018 року,

у с т а н о в и в:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду зі скаргою на неправомірні дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області (далі - ВПВР УДВС ).

В обґрунтування скарги зазначала, що на виконанні у ВПВР УДВС перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва від 3 березня 2006 року по справі № 2-91 про заборону МПП «Алсу» здійснювати самовільне будівництво прибудови до магазину у будинку № 2 по вулиці Новозаводська у місті Миколаєві та зобов'язати його знести зазначену прибудову.

27 лютого 2018 року головним державним виконавцем ВПВР УДВС

ОСОБА_2 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом ( п. 9 ч.1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження»).

ОСОБА_1 зазначала, що постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-91 від 3 березня 2006 року винесена з порушенням норм діючого законодавства, оскільки рішення суду про знесення самовільної прибудови не виконано.

Посилаючись на викладене, заявниця просила визнати дії головного державного виконавця ВПВР УДВС ОСОБА_2 незаконними, скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 27 лютого 2018 року та зобов'язати державного виконавця вчинити дії щодо виконання рішення Ленінського районного суду від 12 жовтня 2005 року.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на незаконність ухвали, просила її скасувати та постановити нову, якою задовольнити її скаргу. Апелянт зазначала, що сам акт від 26 лютого 2018 року та постанова про закінчення виконавчого провадження від 27 лютого 2018 року не відповідають дійсним обставинам справи та винесені з порушенням вимог закону України «Про виконавче провадження», оскільки самочинне будівництво до цього часу не знесено, а сам акт стягувачем не підписувався та остання з ним не знайомилася.

У відзиві на апеляційну скаргу представник МПП «Алсу» заперечуючи проти задоволення скарги посилалась на те, що самовільно збудована прибудова по вул. Новозаводскій,2/1 відсутня, про що свідчить довідка КП ММБТІ, а також рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22 лютого 2010 року. За таких обставин представник вважала, що державний виконавець діяв відповідно до вимог закону, а тому просила у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ВПВР УДВС та представника боржника, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець, закінчуючи виконавче провадження діяв в межах повноважень та на підставі вимог чинного законодавства, а постанова винесена у відповідності до приписів ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян та підлягають виконанню на всій території України, а у випадках встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, обов'язковість виконання судового рішення є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду , що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Так, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2005 року задоволено позов ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до МПП «АЛСУ» про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, заборону самочинного будівництва, знесення самочинно збудованої споруди. Заборонено МПП «АЛСУ» здійснювати самовільне будівництво прибудови до магазину в будинку № 2 по вул. Новозаводська в м. Миколаєві і зобов'язано його знести вказану прибудову. Стягнуто з МПП «АЛСУ» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 1565грн. і 1250 грн. моральної шкоди; з МПП «АЛСУ» на користь ОСОБА_1 - 2780 грн. матеріальної шкоди та 1450 грн. моральної школи; на користь ОСОБА_3 - 1450 грн. моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 9 лютого 2006 року та ухвалами Верховного Суду України від 21 квітня 2006 року та 7 березня 2008 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконанні у ВПВР УДВС з 2007 року перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-91 від 3 березня 2006 року виданого по вищезазначеній справі щодо заборони МПП «Алсу» здійснювати (проводити) самовільне будівництво прибудови до магазину у домі № 2 по вул. Новозаводській у м. Миколаєві та зобов'язання його знести зазначену прибудову.

27 лютого 2018 року державним виконавцем ВПВР УДВС винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-91 від 3 березня 2006 року на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Проте, колегія суддів не погоджується з тим, що вказане рішення суду першої інстанції було виконано у повному обсязі, як це передбачено положеннями ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Виконання рішення в повному обсязі означає повне фактичне виконання резолютивної частини рішення, яка зазначена у виконавчому документі, як то: повна фактична виплата особі, на користь якої ухвалено рішення суду, суми коштів, яка визначена рішенням, а також повне фактичне вчинення дій за рішенням немайнового характеру.

Так, порядок виконання рішень, за яким боржник зобов'язаний вчинити певні дії або утриматись від їх вчинення передбачений ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно зазначеної норми закону виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного ч. 6 ст. 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів та попередження про кримінальну відповідальність.

Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Можливість виконання вищезазначеного рішення суду без участі боржника була предметом судового розгляду та ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року, встановлено, що невиконання боржником обов'язку щодо знесення прибудови до магазину самим боржником не є перешкодою для виконання рішення в порядку примусового виконання державним виконавцем без участі боржника.

При цьому апеляційний суд виходив з того, що державний виконавець наділений повноваженнями щодо входження до приміщень боржника, їх огляду та з'ясування відповідних параметрів прибудови, визначення переліку та порядку проведення будівельно-демонтажних робіт їх вартості, визначення обсягу витрат на організацію виконавчого провадження. Для здійснення цих дій державний виконавець вправі залучати відповідних спеціалістів та суб'єктів господарювання ( а.с.247-253 т.6 ).

Втім, таких дій державним виконавцем вчинено не було.

З матеріалів справи вбачається, що 23 лютого 2016 року державним виконавцем ВПВР УДВС ОСОБА_2 здійснено вихід за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2 та заборонено директору МПП «Алсу» ОСОБА_5 здійснювати самовільне будівництво прибудови до магазину в будинку № 2 по вулиці Новозаводська в місті Миколаєві, про що складено відповідний акт.

В цей же день, державним виконавцем складено акт про те, що оглядом будинку № 2 по вул. Новозаводській не виявлено самовільного будівництва, належного МПП «Алсу».

19 травня 2016 року за вих. № 5.1-30/2374 на адресу КП ММБТІ направлено запит державного виконавця про надання інформації щодо наявності або відсутності по вулиці Новозаводська, будинок № 2 в місті Миколаєві об'єктів самочинного будівництва, що здійснюється боржником - ПП «Алсу».

8 червня 2016 року за № НОМЕР_1 ММБТІ надано відповідь, згідно якої відповідно до даних останньої технічної інвентаризації нежитлових приміщень за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2, об'єкти самочинного будівництва, здійснені МПП «Алсу» - відсутні.

26 лютого 2018 року державним виконавцем ВПВР УДВС ОСОБА_2 здійснено вихід за адресою: м. Миколаїв, вул. Новозаводська, 2 та складено акт про те, що самовільне будівництво прибудови до магазину у домі № 2 по вулиці Новозаводська в місті Миколаєві, яку необхідно знести за даною адресою, що належить МПП «Алсу», відсутнє.

Зазначені обставини стали підставою для закінчення виконавчого провадження згідно п. 9 ч. 1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження».

Проте, оформлення боржником самовільно побудованої прибудови до магазину за адресою вул. Новозаводській, 2 у м. Миколаєві, під час виконання судового рішення про знесення цієї прибудови, не може свідчити про фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Апеляційний суд враховує й той факт, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2012 року, яке набрало законної сили 18 липня 2012 року у задоволенні заяви МПП «Алсу» про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню було відмовлено ( а.с. 56, 90 т. 4).

До того ж, про необхідність вчинення державним виконавцем дій направлених на виконання судового рішення в частині знесення прибудови до магазину неодноразово зазначалось судами при розгляді скарг ОСОБА_1 дії державного виконавця ( рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 13 жовтня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 30 листопада 2015 року ( а.с.183-187, 247-253 т.6 ) та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 26 грудня 2016 року ( а.с. 86-92т.7). Проте, з того часу жодних ефективних дій, направлених на виконання судового рішення державним виконавцем вчинено не було.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що державний виконавець не здійснив у повному обсязі дій, передбачених ст. ст. 18 та 63 Закону України «Про виконавче провадження» для фактичного виконання судового рішення, а тому дії державного виконавця по закінченню виконавчого провадження не можна вважати правомірними.

Таким чином, скарга ОСОБА_1 А,П. підлягає задоволенню, а постанова державного виконавця ВПВР УДВС від 27 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2- 91 від 3 березня 2006 року скасуванню.

Оскільки суд першої інстанції не звернув належної уваги на зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про правомірність дій державного виконавця по закінченню виконавчого провадження, то ухвала суду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про задоволення скарги ОСОБА_1, з вищезазначених підстав.

Посилання представника боржника на відсутність самовільної прибудови за адресою вул. Новозаводська, 2 в м. Миколаєві не можуть бути доказом фактичного виконання рішення суду, оскільки жодних дій щодо знесення зазначеної прибудови державним виконавцем вчинено не було, а оформлення боржником самовільно побудованої прибудови під час виконання судового рішення про знесення цієї прибудови, не може свідчити про фактичне виконання в повному обсязі рішення суду згідно з виконавчим документом.

Питання щодо підпису ОСОБА_1 на скаргах адресованих суду, вирішено апеляційним судом в ухвалі при розгляді клопотання представника відповідача про закриття апеляційного провадження, якою відмовлено у задоволенні такого клопотання.

Керуючись ст. ст. 367, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2018 року скасувати та постановити нову.

Скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задовольнити.

Визнати дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області про закінчення виконавчого провадження неправомірними, скасувавши постанову від 27 лютого 2018 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2- 91 від 3 березня 2006 року.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у порядку передбаченому ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: Н.О. Шаманська

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.