Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 369/2510/13-ц

провадження № 61-22011 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.

учасники справи:

позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом - ОСОБА_4,

відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року в складі судді Усатова Д. В. та на ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року в складі колегії суддів Журби С. О., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ :

14 січня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визначити місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_6 разом з ним.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначав, що вони з ОСОБА_5 припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть та проживають окремо. Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. З листопада 2013 року дитина проживає з батьком, який належним чином виконує свої батьківські обов'язки з виховання, навчання та утримання сина. Мама дитини з ними не проживає, участі у вихованні ОСОБА_6 не приймає, а також не заперечувала щодо проживання сина разом з батьком.

27 вересня 2013 року ОСОБА_5 звернулася до суду з зустрічним позовом та просила визначити місце проживання дитини разом із нею.

Зазначала, що з жовтня 2008 року сторони спільно не проживають, дитина залишилася проживати разом з нею, однак у листопаді 2012 року, скориставшись тим, що вона не забороняла ОСОБА_4 спілкуватися з сином, він забрав його проживати до себе. ОСОБА_5 стверджувала, що батько не може належним чином піклуватись про дитину.

Справа розглядалася в судах першої та апеляційної інстанцій неодноразово.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року, первісний позов задоволено, визначено місце проживання ОСОБА_6 разом з батьком ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що батько забезпечує сину повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток та рівень життя, необхідний для такого розвитку, що відповідає найкращим інтересам дитини, а також, що син, якому виповнилося десять років, висловив бажання проживати з батьком, у зв'язку з чим наявні правові підстави для задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову матері дитини.

У січні 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на зазначені судові рішення та просила скасувати їх як такі, що прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, оскільки не ґрунтуються на обставинах справи.

Зазначала, що не надавала своєї згоди на проживання сина з батьком, а також, що відповідно до Декларації про права дитини розлучення сина з матір'ю не відповідає якнайкращим його інтересам.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

12 червня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на вказану касаційну скаргу та просив залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін. Зазначав, що суди всебічно дослідили обставини справи та дійшли обґрунтованого висновку, що проживання сина з батьком відповідає якнайкращим інтересах дитини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року дану справу призначено до судового розгляду.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції в цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 01 серпня 2004 року до 19 лютого 2010 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, в якому в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_6.

Дитина проживає з батьком у належному ОСОБА_4 будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області від 01 червня 2013 року № 07-21/2608 батько з сином проживають у цегляному будинку загальною площею 156,57 м2, житловою площею 71,44 м2. У дитини є дві власні кімнати площею 13 м2, які обладнані всім необхідним для навчання, розвитку та відпочинку дитини. На прибудинковій території розташований басейн, бігова доріжка, спортивні знаряддя. Будинок обладнаний автономним водо- й газопостачанням, є нагрівач для води, ванна кімната та сауна.

Дитина навчається в гімназії № 13 м. Києва з подовженим днем, де їй приділяється достатньо уваги від вчителів і вихователів на додаткових заняттях. Навчання в гімназії оплачує батько ОСОБА_4

Вихованням і лікуванням сина ОСОБА_6, а також господарськими справами займається батько. В разі необхідності, допомогу батькові в прибиранні, приготуванні їжі та догляді за дитиною забезпечує гувернантка. Оплату витрат на зазначені послуги та випадки здійснює батько.

Мати дитини проживає за адресою: АДРЕСА_2 За місцем проживання зарекомендувала себе з позитивного боку.

Мати разом з батьком і сином не проживає.

Відповідно до висновку Органу опіки і піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області 01 червня 2013 року № 07-21/2608 мати ОСОБА_5 не заперечувала щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з батьком ОСОБА_4 до вирішення в судовому порядку справи щодо визначення місця проживання дитини і просила на цей період установити дні й години її участі у вихованні та спілкуванні з сином.

Розпорядженням Києво-Святошинської районної державної адміністрації від 01 червня 2013 року № 395 встановлено дні та години участі матері у вихованні та спілкуванні з сином ОСОБА_6 у вихідні дні: перша, третя субота та друга, четверта неділя з 10 години до 18 години.

Орган опіки та піклування Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області зазначив, що вважає за необхідне визначити місце проживання дитини разом з батьком.

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання.

Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції, згідно з якими держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки й приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Згідно з частиною статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Береться до уваги бажання дитини щодо вибору місця її проживання при вирішенні даного питання судом у разі недосягнення домовленості між батьками.

Оскільки на час розгляду справи в суді першої інстанції 10 липня 2015 року дитині виповнилося десять років, суд в присутності психолога служби в справах дітей та сім'ї Києво-Святошинської районної державної адміністрації опитав дитину ОСОБА_6, який висловив чітке та впевнене бажання проживати разом з батьком ОСОБА_4

Відповідно до висновку психолога служби у справах дітей, малолітній ОСОБА_6 є досить психологічно розвинутою особою, психологічний тиск з боку батька проти матері на дитину не здійснюється, дитина виявляє бажання жити з батьком, з матір'ю жити не хоче.

Ураховуючи викладене, обґрунтованим є висновок судів про наявність правових підстав для визначення місця проживання дітей з батьком, оскільки першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а умови виховання ОСОБА_6 в родині батька позитивно впливають на його психологічний стан і розвиток.

Правильним є також висновок апеляційного суду, що встановлення місця проживання дитини разом з батьком не є відібранням дитини в матері та не позбавляє дитину можливості спілкування з матір'ю.

Посилання ОСОБА_5 на положення Декларація прав дитини є безпідставними, оскільки вказана декларація не є міжнародним договором. При цьому, положення Конвенції про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов'язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного суду від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц.

Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_5, що батько чинить перешкоди в її спілкуванні з сином, а також позбавив її можливості піклуватися про нього, оскільки належних і допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_4 перешкоджає матері в спілкуванні з дитиною та її вихованні ОСОБА_5 не надала.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 зазначає, що не надавала згоди на проживання сина з батьком і заперечувала проти його проживання разом з батьком, а тому в цій частині висновок органу опіки та піклування не відповідає фактичним обставинам справи. Однак, указані доводи є безпідставними, оскільки не підтверджені належними доказами. Висновок містить уточнення, що така її згода надана на період вирішення спору в суді.

Установлені рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2009 року в справі № 2-2401/09 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів обставини щодо нерегулярності надання матеріальної допомоги матері не дають підстав для висновку про незадовільний майновий стан ОСОБА_4 та не мають значення для правильного вирішення даної справи по суті. Окрім того, в указаному рішенні суд зазначив, що навіть без урахування заробітної плати з останнього місця роботи, доходи ОСОБА_4 достатні для сплати аліментів на сина, тому безпідставними є посилання ОСОБА_5 на вказане судове рішення.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази про те, що визначення місця проживання сина з матір'ю забезпечить якнайкращі інтереси дитини в умовах окремого проживання батьків, їх стосунків і з урахуванням психоемоційного стану дитини та не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Н. О.Антоненко

В. І.Журавель

В. І. Крат

В. П.Курило