Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 695/2118/15-ц

провадження № 61-12697св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Золотоніський міський центр соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2017 року у складі суддів: Карпенко О. В., Бабенка В. М., Бородійчука В. Г.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Золотоніського міського центру соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що з 10 січня 2012 року вона перебувала в трудових відносинах із Золотоніським міським центром соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради та працювала на посаді заступника директора центру. Рішенням Золотоніської міської ради від 25 березня 2015 року «Про внесення змін до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги» були внесені зміни до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги, а саме: скорочено одну штатну посаду заступника директора центру і одну штатну посаду водія автотранспортного засобу, введено одну штатну посаду директора центру та одну штатну посаду юриста. Також даним рішенням було реорганізовано Перше відділення догляду вдома шляхом скорочення двох штатних посад соціального робітника та введено дві штатні посади сестри медичної. На підставі вказаного рішення Золотоніської міської ради та наказу від 08 червня 2015 року № 1-13 її звільнено із займаної посади з 08 червня 2015 року за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників. Вказувала, що про ознайомлення з наказом від 27 березня 2015 року № 2-12 про зміни найменувань посад, істотних умов праці з 01 червня 2015 року та про наступне вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності штату вона не поставила свого підпису, оскільки на ньому були відсутні підписи директора центру соціальної допомоги та погодження голови профспілкового комітету.

Посилалася на те, що її незаконно звільнили із займаної посади, оскільки своєчасно не повідомили про скорочення. Також у наказі № 2-12 рішення Золотоніської міської ради (50-4/VI) не співпадає із номером рішення (50-6/VI), яким передбачено подальше скорочення штату, а тому вони є різними. Зазначила, що їй не запропоновано іншої роботи з урахуванням її кваліфікації та не було розглянуто питання про переважне право на залишення на роботі, згідно вимог статті 42 КЗпП України, а саме: при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Крім того зазначала, що відповідачем не було враховано факт відсутності у неї дисциплінарних стягнень, а 08 червня 2015 року на засіданні профспілкового комітету було розглянуто звернення директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги та надано згоду на звільнення позивача із займаної посади з 08 червня 2015 року, при цьому профспілковий комітет як виборчий орган, який повинен здійснювати захист трудових прав громадян, навіть не звернув уваги на те, що їй не було запропоновано роботу за відповідною професією (спеціальністю) чи іншу роботу. В результаті незаконного звільнення позивачу завдано моральної шкоди.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням уточнень ОСОБА_1 просила визнати незаконними дії директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги Неліної Л. Т. щодо її звільнення з посади заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги відповідно до наказу № 1-13 від 08 червня 2015 року, поновити її на роботі на вказаній посаді, стягнути з відповідача середній заробіток за весь час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 тис. грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу №1-13 від 08 червня 2015 року з посади заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради. Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради з 08 червня 2015 року. Стягнуто з Золотоніського міського центру соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу та 4 250 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при звільненні ОСОБА_1 відповідачем не було дотримано усіх вимог, що передбачені законом при звільненні особи за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, зокрема, не відбулось фактичного скорочення численності працівників та не було запропоновано працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, виходячи з новим затвердженим штатним розписом, а тому звільнення позивача є незаконним та існують підстави для поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Крім того, судом частково задоволено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням відповідачем трудових прав позивача та виходячи з засад розумності та справедливості судом стягнуто на відшкодування моральної шкоди 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4 250 грн.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2017 року рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 14 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове про відмову ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 відбулося із дотриманням вимог трудового законодавства, в Золотоніському міському центрі соціальної допомоги дійсно відбулося скорочення штату працівників, при звільненні позивача було дотримано процедуру звільнення із своєчасним попередженням ОСОБА_1 про наступне звільнення із пропонуванням їй вакантних посад, які були в наявності.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції з урахуванням висновків суду касаційної інстанції, наведених в ухвалі від 20 липня 2016 року, при новому розгляді справи дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 Так, судом правильно встановлено, що штатна чисельність працівників Золотоніського міського центру соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради станом на 01 січня 2015 року, тобто до звільнення позивача, не була зменшена. Крім того, відповідно до наданих штатних розписів відповідача штатна чисельність збільшилась на три одиниці. Відповідачем не було запропоновано позивачу нововведені посади, а лише була запропонована вакансія 0,5 ставки взуттєвика з ремонту взуття. Скорочення чисельності та скорочення штату не є тотожними поняттями, незважаючи на безумовне право роботодавця визначати чисельність і штат працівників, процедура звільнення працівника у випадку скорочення має чітко відповідати вимогам пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Судом апеляційної інстанції не враховано висновки суду касаційної інстанції, з яких були скасовані попередні рішення у даній справі.

У запереченні на касаційну скаргу Золотоніський центр соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради вказує, що касаційна скарга ОСОБА_1 є необґрунтованою, оскільки дійсно мало місце скорочення штатних посад працівників, зокрема, з метою усунення дублювання повноважень працівників центру. На даний час посада, яку обіймала позивач та на яку вона просить поновити її, відповідно до штатного розпису відсутня. При звільненні позивача було дотримано всі без виключення вимоги чинного законодавства стосовно отримання згоди профспілкового комітету, завчасного повідомлення працівника, пропозиції інших вакантних посад. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо збільшення кількості посад при введенні нового штатного розпису, при цьому судом не було зазначено, які саме посади були введені та які саме вакансії не запропоновані позивачу. При детальному дослідженні штатних розписів вбачається, що деякі посади, які були записані один раз у попередньому штатному розписі, у новому відображені два рази. Таким чином судом апеляційної інстанції достовірно встановлено, що збільшення кількості штатних посад не відбулося, а відбулось скорочення чисельності працівників. Апеляційним судом повно і всебічно досліджено і оцінено обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначено юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

29 листопада 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

06 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що з 10 січня 2012 року ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах із Золотоніським міським центром соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради та працювала на посаді заступника директора.

Рішенням Золотоніської міської ради від 25 березня 2015 року «Про внесення змін до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги» з метою усунення дублювання повноважень працівників центру, враховуючи значне збільшення кількості осіб із зниженою рухомою активністю, що потребують якісного надання соціальних послуг та з метою підвищення ефективності роботи центру, були внесені відповідні зміни до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги, зокрема скорочено одну штатну посаду заступника директора центру та одну штатну посаду водія автотранспортного засобу та введено одну штатну посаду директора центру і одну штатну посаду юриста. Також даним рішенням було реорганізовано Перше відділення догляду вдома центру шляхом скорочення двох штатних посад соціального робітника та введення двох штатних посад медичної сестри.

27 березня 2015 року заступником начальника управління праці та соціального захисту населення, директором Центру соціальної допомоги Неліною Л. Т., з урахуванням положень рішення Золотоніської міської ради від 25 березня 2015 року «Про внесення змін до структури та штатної чисельності міського центру соціальної допомоги», видано наказ № 2-12, яким попереджено працівників про зміни найменувань посад, істотних умов праці з 01 червня 2015 року та про вивільнення у зв'язку зі скороченням чисельності працівників з 29 травня 2015 року наступних осіб: заступника директора ОСОБА_1, водія автотранспортних засобів ОСОБА_3, соціальних робітників ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Попередження про скорочення було вручено ОСОБА_1 поштовою кореспонденцією 03 квітня 2015 року, про що свідчить копія повідомлення про вручення поштового відправлення.

08 червня 2015 року на засіданні профспілкового комітету розглянуто звернення директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги та надано згоду на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади заступника директора центру з 08 червня 2015 року.

На підставі вищевказаного рішення Золотоніської міської ради від 25 березня 2015 року та наказу від 08 червня 2015 року № 1-13 ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 08 червня 2015 року згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням чисельності працівників.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

У висновку, викладеному в постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У висновку, викладеному в постанові Верховного суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із того, що відповідачем при звільненні ОСОБА_1 було дотримано вимоги трудового законодавства, оскільки в Золотоніському міському центрі соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради мало місце скорочення штату працівників, внаслідок чого посада, яку займала позивач, була скорочена, у зв'язку з чим позивача було повідомлено про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

Апеляційним судом правильно встановлено, що на момент звільнення ОСОБА_1 із займаної посади в Золотоніському міському центрі соціальної допомоги не було вакантних посад, які вона могла б займати за своєю професією чи спеціальністю, не вирішувалося і питання щодо переважного права позивачки на залишення її на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці згідно положень статті 42 КЗпП України.

Так, відповідно до диплома ОСОБА_1 закінчила у 2001 році Переяслав-Хмельницький державний педагогічний інститут імені Г. Сковороди і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Дошкільне виховання» та здобула кваліфікацію викладача дошкільної педагогіки і психології, організатора дошкільного виховання, вихователя дітей дошкільного віку.

Встановлено, що станом на 02 квітня 2015 року в Золотоніському центрі соціальної допомоги існувала лише одна вакантна посада 0,5 ставки взуттєвика ремонту взуття, що стверджується довідкою інспектора з кадрів, яка і була запропонована позивачу, проте остання відмовилася від цієї посади, про що свідчить власноручно підписаний нею акт.

Згідно листа директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги виконавчого комітету Золотоніської міської ради від 25 жовтня 2016 року станом на 08 червня 2015 року, тобто на день звільнення позивача, згідно штатного розпису були вільними посада юриста та дві посади сестри медичної Першого відділення соціальної допомоги вдома (а. с. 33 т.2).

Встановлено, що згідно штатних розписів Золотоніського міського центру соціальної допомоги, затверджених станом на 01 січня 2015 року та 01 червня 2015 року, дійсно мало місце скорочення штатних посад працівників, а саме: посади заступника директора Центру соціальної допомоги, оскільки станом на 01 червня 2015 році у штаті Золотоніського міського центру соціальної допомоги посада заступника директора центру відсутня. У штатному розписі станом на 01 червня 2015 року наявна посада директора Золотоніського міського центру соціальної допомоги, яка була відсутня в штатному розписі станом на 01 січня 2015 року, оскільки директор Центру соціальної допомоги одночасно був і заступником начальника управління праці та соціального захисту населення.

З метою усунення дублювання повноважень працівників центру та з метою підвищення ефективності роботи центру посада заступника директора Центру, яку обіймала позивач, була скорочена, а в штатний розпис введено посаду директора Центру соціальної допомоги, яка до цього одночасно поєднувала в собі і посаду заступника начальника управління праці та соціального захисту населення.

З огляду на викладене, доводи заявника про те, що згідно нового штатного розпису штатна чисельність збільшилась на три одиниці, є необґрунтованими.

З указаного вбачається, що відповідачем при звільненні позивача дотримані вимоги трудового законодавства.

Отже, висновки суду апеляційної інстанції про відмову у задоволення позову відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 03 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик