Провадження № 2/325/94/2018
Справа № 325/90/18
РІШЕННЯ

Іменем України

15 березня 2018 року Приазовський районний суд Запорізької області у складі головуючого судді Пантилус О.П., за участю секретаря судового засідання Орманджи Ф.К., розглянувши в смт.Приазовське Запорізької області у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА», про захист прав споживача та визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір фінансового лізингу №4011 від 25 жовтня 2017 року, укладений між ним і товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Лізингова компанія «ЄВРОКАР УКРАЇНА» з підстав, передбачених ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», ч.1 ст.203 ЦК України і стягнути з відповідача грошові кошти сплачені за недійсним договором в розмірі 83750,00 гривень на підставі ст.216 ЦК України.

В обґрунтування вимог в позові зазначено, що в жовтні 2017 року на офіційному сайті ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» позивач знайшов інформацію про можливість придбання у власність шляхом передачі в лізинг транспортного засобу на вигідних умовах. Після чого зателефонував до офісу зазначеного товариства та працівниками був запевнений, що йому необхідно з'явитися до офісу, внести платіж і додому він поїде на власному автомобілі. Також, в телефонній розмові було оговорено марку автомобіля - ВАЗ 2110 з встановленим газобалонним обладнанням. Він був запевнений працівником товариства, що саме зазначений автомобіль є в наявності і який, після першого внеску, буде переданий йому. 25 Жовтня 2017 року він з'явився до офісу ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» в місто Запоріжжя, де йому надали для заповнення типовий екземпляр договору лізингу, який запропонували негайно підписати та внести грошові кошти у сумі 83750,00 грн. як формальну підставу для передачі йому автомобіля у користування. В цей же день між ним та ТОВ«ЄВРОКАР УКРАЇНА» було укладено договір фінансового лізингу № 4011, відповідно до умов якого лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність та передати у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором та згідно з положенням чинного законодавства. Вже по дорозі додому позивач ознайомився з текстом підписаного договору та зрозумів, що предметом лізингу є зовсім інший автомобіль - ГАЗ 33098/837, 4,43 дизель, який він не збирався придбавати. Він дізнався, що вартість предмета лізингу на момент укладення договору складає двадцять дев'ять тисяч триста дев'яносто два долари США, а гривневий еквівалент складає сімсот вісімдесят дев'ять тисяч двісті гривень та був вражений зазначеною сумою. Разом із договором йому не були надані додатки, які вказані в договорі, як його невід'ємна частина. Зазначена в договорі юридична адреса ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» не співпадає з юридичною адресою, яка наведена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань. Не зрозумівши умови цього договору, позивач звернувся за юридичною допомогою. Юрист йому повідомив, що фактично за вказаним договором він ніколи не отримає автомобіль оскільки його умови є дискримінаційними, якими покладені обов'язки лише на лізингоодержувача, в той час як лізингодавець має можливість не виконувати умови договору взагалі. Після чого, 31 жовтня 2017 року він направив на адресу відповідача лист з вимогою повернути отримані обманних шляхом кошти в розмірі 83750,00 грн, однак 15 грудня 2017 року отримав письмову відповідь від 04.12.2017 року, якою в задоволенні його вимог відмовлено. Позивач вказав, що дані правовідносини регулюються ст.799 (щодо обов'язкової письмової та нотаріально посвідченої форми договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи), ст..806 ЦК України, Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів» щодо справедливості умов договору. Позивач вважає, що в договір фінансового лізингу включені несправедливі умови, які зазначені в ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. В пункті 12 договору обумовлено право лізингодавця не повертати лізингоодержувачу комісію за «організацію договору», що є незаконним. Несправедливими є умови договору, викладені в п.п.16.4 та 16.5 про можливість лізингодавця передати свої обов'язки за договором третім особам в односторонньому порядку при відсутності такого права у іншої сторони. В порушення вимог ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач при укладенні договору завуалював перший платіж за договором як «комісію за організацію договору» «незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату», і яка не повертається лізингоодержувачу в будь якому випадку. Всупереч вимог ст..6 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст.638, 655, 691, 692 ЦК України сторони не погодили істотні умови договору - постачальника (продавця) автомобіля, вартість предмета лізингу, графік сплати платежів. Позивач на момент укладення спірного договору був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом та порядком своїх грошових зобов'язань. У зв'язку з наведеними обставинами позивач вважає, що спірний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдали йому шкоди, як споживачу. Посилаючись на вимоги ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», правові позиції Верховного Суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016р., №6-3020цс-15 від 11.05.2016р., позивач зазначив, що договір може бути визнано недійсним. Як наслідок визнання договору недійсним, згідно ч.1 ст.216 ЦК України, враховуючи, що договір фінансового лізингу частково виконаний тільки позивачем, він вважає що на його користь підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійним правочином. Позивач в своїх вимогах керується ст.ст.638, 655, 699 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», Законом України «Про фінансовий лізинг».

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з'явився, надав заяву, в якій просить розглянути справу за його відсутності у порядку спрощеного позовного провадження на підставі наявних у справі доказів.

Із відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлено, що організаційно-правова форма - товариство з обмеженою відповідальністю, назва юридичної особи - «ЄВРОКАР УКРАЇНА», ідентифікаційний код юридичної особи - 40481805, місцезнаходження юридичної особи - 02093, м. Київ, вулиця Бориспільська, будинок 26-Б, кімната 32-Б. Зазначена адреса дійсно, як вказав позивач, не збігається з адресою, вказаною в договорі фінансового лізингу №4011 від 25 жовтня 2017 року.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, копії ухвали суду про відкриття провадження, позову та доданих документів, а також повістки з викликом, які надсилалися за адресою місцезнаходження юридичної особи, вказаного в Єдиному державному реєстрі, і адресою за даними спірного договору, повернуті до суду без вручення з довідкою підприємства "Укрпошти" про причини повернення наступного змісту: "за закінченням встановленого строку зберігання".

Судова повістка юридичній особі направляється за її місцезнаходженням або за місцезнаходженням її представництва, філії, якщо позов виник у зв'язку з їхньою діяльністю (ч.10 ст.128 ЦПК України).

Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин (ч.3 ст.131 ЦПК України).

Виходячи з наведених норм процесуального закону суд вважає відповідача належне повідомленим про розгляд справи та визнає його неявку без поважних причин.

У зв'язку з відсутністю згоди позивача на винесення заочного рішення, керуючись ст.280 ЦПК України суд вважає, що відсутні підстави для ухвалення заочного рішення.

Однак, враховуючи вимоги ст.275 ЦПК України про строки розгляду справи по суті, а також ст.223 ЦПК України, яка не передбачає відкладення судового розгляду справи у разі неявки без поважних причин повідомленого належним чином відповідача, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи та прийняття рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ст.247 ЦПК України у зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом із копії договору встановлено, що 25 жовтня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА» як лізингодавцем та ОСОБА_1 як лізингоодержувачем укладено договір фінансового лізингу № 4011.

Відповідно до умов цього договору лізингодавець зобов'язався придбати у власність лізингоодержувача предмет лізингу - автомобіль: марка/модель ГАЗ; комплектація/модифікація 33098/837; об'єм двигуна 4,43 дизель, тип КПП 5 мех; привід 4х2 та передати його в користування лізингоодержавучу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу, у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору.

На виконання умов п.1.7 договору в день його укладення - 25 жовтня 2017 року відповідач ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» грошові кошти у розмірі 83750,00 грн, що підтверджується квитанцією про сплату зазначеної суми, в якій призначення платежу вказане - авансовий платіж за договором фінансового лізингу № 4011 від 25.10.2017р.

31 Жовтня 2017 року позивач надіслав до ТОВ «ЄВРОКАР УКРАЇНА» заяву, в якій зазначив про порушення прав, несправедливі умови договору, та вважав договір нікчемним, у зв'язку з цим просив відповідача повернути сплачений ним аванс у розмірі 83750,00 грн.

У відповідь на зазначену заяву, товариством повідомлено про дійсність укладеного договору і можливість позивача, в разі не бажання виконувати умови договору, повідомити про його розірвання, відповідно до статті 12 договору.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим параграфом 6 ЦК України та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлене законом (ч.2 ст.806 ЦК України).

В частині 1 статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1 ст.203 ЦК України)

Даючи оцінку аргументам позивача щодо невідповідності умов договору Закону України "Про захист прав споживачів", суд враховує, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг (стаття 1-1).

З огляду на суб'єктний склад сторін спірного договору та об'єкта зафіксованих у ньому зобов'язань, суд дійшов висновку, що Закон України "Про захист прав споживачів", поширюється на спірні правовідносини.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. За змістом частини 5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути визнано недійсним або змінено, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 цього закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині 2 статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Відповідно до статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими, якими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідно компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Аналізуючи норму статті 18 цього Закону, можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Наведене застосування норм права узгоджується з правовою позицією Верховного суду України у справах № 6-330цс-16 від 08.06.2016 та у справі № 6-3020цс-15 від 11.05.2016.

Вартість предмета лізингу на момент укладення договору становила 29392,0 дол. США з урахуванням ПДВ, що за обмінним курсом долара США до гривні складало 789200 грн.

Відповідно до ч.2 ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг», істотними умовами договору лізингу є:предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

З огляду на юридичну природу договору фінансового лізингу та положень статті 692 ЦК України споживач послуг, укладаючи такий договір, має право знати обсяг своїх фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. При цьому ціна предмета лізингу є істотною умовою такого договору згідно вимог статей 638, 655, 691 ЦК України.

Зі змісту спірного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів.

Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача.

Із тексту договору встановлено, що він не містить будь-якої відповідальності лізингодавця за невиконання ним взятих на себе зобов'язань. В той же час, лізингоодержувач несе відповідальність за порушення зобов'язань шляхом нарахування пені та штрафів.

Так, в пункті 12.1 договору вбачається, що у разі розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, лізингодавець повертає йому лише 80% сплаченого авансового внеску, інші 20% вважаються штрафом та не повертаються.

Пункти 12.5 - 12.7 договору містять інші види відповідальності тільки лізингоодержувача.

Виходячи з аналізу змісту договору лізингу, суд вважає доведеним включення відповідачем у договір несправедливих умов, а саме, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

Несправедливими є умови договору, викладені в п.п.16.4 та 16.5 про можливість лізингодавця передати свої обов'язки за договором третім особам в односторонньому порядку при відсутності такого права у іншої сторони.

В порушення вимог ст..19 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач при укладенні договору завуалював перший платіж за договором як «комісію за організацію договору» «незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату», і яка не повертається лізингоодержувачу в будь якому випадку.

Визнання вказаних умов договору окремо недійсними призведе до необхідності зміни інших умов договору, суттєво змінить зміст договору, а тому договір повинен бути визнаний недійсним в цілому.

Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір містить низку несправедливих умов, які порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що суперечить вимогам ст..18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є підставою для визнання договору недійсним, згідно ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України.

Одночасно, суд відхиляє доводи позивача про нікчемність договору лізингу через відсутність його нотаріального посвідчення, оскільки ст.220 ЦК України містить умови недійсності договору в тому випадку, коли його нотаріальне посвідчення є обов'язковим в силу закону. В той же час Законом України «Про фінансовий лізинг» та положеннями Цивільного кодексу України не передбачено обов'язкових умов щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу. Позивачем помилково застосовані положення ст..799 ЦК України в частині вимог до форми договору найму транспортного засобу.

Вирішуючи питання про те, які правові наслідки слід застосувати до даного договору, суд враховує, що за загальним наслідком визнання правочину недійсним, встановленим частиною 1 статті 216 ЦК України, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Враховуючи, що договір фінансового лізингу частково виконаний лише ОСОБА_1, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню всі кошти, сплачені за недійсним правочином, а саме в розмірі 83750,00 гривень.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені вказаними доказами, а тому позовну заяву необхідно задовольнити.

Відповідно статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача судовий збір в дохід держави в розмірі 837,50 гривень.

Керуючись ст.ст. 2, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА», про захист прав споживача та визнання договору недійсним,задовольнити.

Визнати недійсним договір фінансового лізингу № 4011 від 25 жовтня 2017 року, укладений між ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який проживає: АДРЕСА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА», , юридична адреса: 02093, м.Київ, вул. Бориспільська, 26-Б, кімната 32-Б.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА», , юридична адреса: 02093, м.Київ, вул. Бориспільська, 26-Б, кімната 32-Б на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, який проживає: АДРЕСА_2, грошові кошти в розмірі 83750 (вісімдесят три тисячі сімсот п'ятдесят) гривень 00 копійок.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРОКАР УКРАЇНА», , юридична адреса: 02093, м.Київ, вул. Бориспільська, 26-Б, кімната 32-Б, в дохід держави (стягувач - Державна судова адміністрація України) судовий збір в розмірі 837 (вісімсот тридцять сім) гривень 50 копійок (на розрахунковий рахунок №0001 отримувач: ГУК у м.Києві/м.Київ/22030106, код за , банк отримувача: ГУ ДКСУ у м.Києві, код банку отримувача: 820019, код класифікації доходів бюджету: 22030106).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Апеляційного суду Запорізької області через Приазовський районний суд Запорізької області.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана на рішення суду протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повне судове рішення складене 20 березня 2018 року.

Суддя О.П. Пантилус