Справа № 336/1203/18
Провадження № 2/336/1353/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 жовтня 2018 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Марко Я.Р., за участю секретаря судового засідання Палубінської К.М., розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить суд усунути їй перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_2 та належить останній на праві приватної власності, шляхом виселення із зазначеної квартири громадянина ОСОБА_2.

В обґрунтування позовної заяви зазнається, що згідно з договором дарування квартири від 14.11.2014 року № 3193, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кушніренко О.Г., квартира АДРЕСА_2 належить позивачу по справі.

Як зазначає позивач, до того як вищевказана квартира перейшла у її власність, з дозволу попереднього власника у вказаній квартирі поживав та був зареєстрований відповідач по справі ОСОБА_2. З поваги до попереднього власника та з метою надати відповідачу час для вирішення питання щодо майбутнього місця реєстрації, між повивачем та відповідачем по справі була досягнута усна домовленість згідно з якою позивач з метою надати час для вирішення питання щодо майбутнього місця реєстрації відповідача надає згоду ОСОБА_2, починаючи з 14.11.2014 року час для вирішення даного питання. На протязі зазначеного часу відповідач проживає та користується комунальними послугами (за які сплачувала позивач) доки і до тих пір, поки позивач не матиме наміру розпоряджатися вказаним майном на власний розсуд. Відповідач в свою чергу, протягом цього часу проживає у вказаній квартирі та зобов'язується скористатися наданим йому часом для вирішення питання щодо майбутньої реєстрації, звільнивши квартиру після вирішення питання щодо реєстрації або за першою вимогою власника.

За твердженнями позивача, на даний час остання має намір користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, а тому звернулась до відповідача з вимогою звільнити квартиру.

Натомість, всупереч усній домовленості, відповідач стверджує, що квартира є спірною, наміру звільняти приміщення він не має, комунальні послуги не сплачує, у зв'язку з тим, що лише інколи проживає у вказаній квартирі та про ніякі домовленості нічого не пам'ятає.

Окрім того, позивач зазначає про те, що відповідач ставиться до майна, що належить позивачу на праві приватної власності зневажливо, що в свою чергу призвело до необхідності декілька разів робити ремонт.

Також, позивач зазначає про те, що останнім часом відповідач з'являється в квартирі з незнайомими їй людьми, наміри яких останній не відомі.

Дії відповідача по справі йдуть всупереч домовленості, яку позивач в свою чергу виконала в повному обсязі та значною мірою обмежує право позивача користуватися та розпоряджатися майном, що належить останній на праві приватної власності.

Отже, зважаючи на той факт, що відповідач по справі не має наміру добровільно звільнити спірну квартиру, що належить позивачу на праві приватної власності, остання вважає за доцільне звернутися до суду з даним позовом.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 19.03.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено справу розглядати в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 18.04.2018 року продовжено строк підготовчого провадження по вказаній вище цивільній справі.

30.05.2018 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якій зазначив, що позов не визнає в повному обсязі, посилаючись на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2018 року, яким встановлено, що він вселився у спірне житлове приміщення на законній підставі, як член сім'ї колишнього власника та продовжував проживати у спірній квартирі й після зміни власника на ОСОБА_1, при цьому остання власними поясненнями визнала те, що не заперечувала проти подальшого проживання відповідача у належній їй квартирі, відповідно суд дійшов висновку про те, що він не втрачав прав та обов'язків передбачених статтею 64 Житлового кодексу України.

12.06.2018 року представник відповідача подала до суду клопотання про закриття провадження у справі, в задоволенні якого в судовому засіданні 30.07.2018 року було відмовлено з підстав необґрунтованості.

16.07.2018 року через канцелярію суду відповідач по справі ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про встановлення житлового сервітуту на право користування нерухомим майном.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 20.07.2018 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення житлового сервітуту на право користування нерухомим майном повернуто відповідачу ОСОБА_2 разом з доданими до неї документами.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.07.2018 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на те, що позивач є законним власником спірного житла, а відповідач не є членом сім'ї позивача, у зв'язку з чим не має законних підстав проживати в квартирі.

Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували в повному обсязі, просили в позові відмовити, посилаючись на те, що відповідач має законні підстави користуватися спірною квартирою та проживати в ній, що встановлено рішенням Шевченківського районного суду від 21.02.2018 року, яке постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20.06.2018 року залишено без змін.

Окрім того, відповідач в судовому засіданні зазначив про відсутність усної домовленості між ним та позивачем про користування спірною квартирою.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Відповідно до статей 77, 78, 79 Цивільного процесуального кодексу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно зі статтею 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві приватної власності належить квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією договору дарування квартири від 14.11.2014 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Кушніренко О.Г. (а.с.5-6).

Реєстрація права власності позивача на вказану квартиру підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 29506401 від 14.11.2014 року (а.с.7).

Відповідно до інформації, що отримана з Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 05.04.2018 року (а.с.23-24) відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 11.01.1997 року по теперішній час.

Відповідно до частин 4, 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням; задоволено зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення; вселено ОСОБА_2 у квартиру АДРЕСА_3 (а.с.61-63).

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20.06.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2018 року у цій справі залишено без змін (а.с.64-65).

В своєму позові позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на положення статті 41 Конституції України, статей 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, статей 150, 156 Житлового кодексу України, зазначаючи про те, що відповідач не є членом її сім'ї як власника квартири АДРЕСА_2, відтак, немає правових підстав проживати у вказаній квартирі, а та обставина, що відповідач знаходиться на реєстраційному обліку за вказаною адресою порушує права позивача як власника квартири.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено сторонами, рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.02.2018 року, залишеного без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20.06.2018 року, встановлено, що ОСОБА_2 вселився у спірне жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_2 на законній підставі, як член сім'ї колишнього власника ОСОБА_4, та продовжував проживати у спірній квартирі й після зміни власника на ОСОБА_1

Таким чином, за висновками суду, з урахуванням пунктів 4, 5 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, з якими чинне законодавство пов'язує право ОСОБА_2 проживати у спірній квартирі не потребують доказування.

Приймаючи до уваги вищенаведене, беручи до уваги обставини та правові підстави, якими позивачі обґрунтовують позовні вимоги, що становлять предмет позову, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном шляхом виселення необґрунтованими та такими, що спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, відтак, позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 4, 12, 13, 76-81, 82, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження нерухомим майном - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності ЦПК України. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Повне рішення суду складено 31.10.2018 року.

Суддя: Я.Р.Марко