Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/16623/14-ц

провадження № 61-14031св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Тулба Катерина Григорівна, Мазуренко ТетянаВолодимирівна, Гринь Костянтин Андрійович, Діденко Маргарита Василівна, Сокуренко Наталія Вікторівна, Огієнко Анюта Анатоліївна,

відповідач - ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого

2016 року у складі судді Колдіної О. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Українець Л. Д., Оніщука М. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_11 про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 09 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_11 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 750 000,00 грн з кінцевим строком погашення - 08 жовтня 2027 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_11 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру

№ 32 у будинку № 27 на вул. Гайдара у м. Києві.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору виникла заборгованість в розмірі 1 311 938, 45 грн. Згідно зістаттею 35 Закону України «Про іпотеку» та договором іпотеки відповідачу було надіслано іпотечне повідомлення-вимога від 02 липня 2014 року, повідомлено про порушення умов кредитного договору та попереджено про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку неусунення порушення умов основного зобов'язання. У встановлений у вимозі строк відповідач не усунув порушень кредитного договору, прострочену заборгованість не погасив.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк», уточнивши позовні вимоги, просило суд: в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором

від 09 жовтня 2007 року в розмірі 1 311 938, 45 грн звернути стягнення на квартиру № 32 на вул. Гайдара, 27 у м. Києві, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях, незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки, та виселити відповідача з квартири.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого

2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не зазначено ціну предмета іпотеки, за якою він просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яка визначається або за домовленістю сторін, або на підставі оцінки іпотечного майна, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, не визначена початкова ціна продажу предмета іпотеки. Стосовно вимоги про виселення відповідача з предмета іпотеки, то така вимога є похідною від звернення стягнення на предмет іпотеки, і у випадку відмови в задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволенню не підлягає. Крім того, при виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 09 лютого

2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив із того, що суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ОСОБА_11 із житлового приміщення.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації. У зв'язку з відмовою у звільнені житлового приміщення порушуються права позивача як іпотекодержателя, а тому ОСОБА_11 підлягає виселенню із згаданої квартири. Постійне житлове приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду, тому саме на суд покладається обов'язок перевірити наявність вільних приміщень у фондах житла для проживання та визначити до чиєї компетенції належить право надавати житло у разі виселення відповідача, що судами зроблено не було.

Відзив на касаційну скаргу учасник справи до суду не подав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 09 жовтня 2007 року між закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_11 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 750 000,00 грн з кінцевим строком погашення - 08 жовтня 2027 року, зі сплатою 15 % річних за користування кредитом.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 10 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_11 укладено іпотечний договір, згідно з яким відповідач передав в іпотеку банку належну йому на праві власності квартиру

№ 32 у будинку № 27 на вул. Гайдара у м. Києві.

Відповідач не здійснював своєчасне погашення кредиту та сплату нарахованих процентів за користування кредитом у встановлені договором строки, у зв'язку з чим виникла заборгованість, яка станом на 04 серпня

2014 року складала 1 311 938, 45 грн, з яких: заборгованість по кредиту -

729 379, 36 грн, заборгованість за відсотками - 412 255, 72 грн, пеня -

51 036, 24 грн, штраф - 119 267,13 грн.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону.

Згідно з частиною шостою статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед іншими особами згідно з пріоритетом та розміром їх зареєстрованих прав чи вимог та перед іпотекодавцем в останню чергу за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього.

Разом з тим відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо, наприклад, така вартість майна змінилася.

У постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18 Велика Палата Верхового Суду дійшла висновку про те, що у спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Посилаючись на те, що позивач не зазначив цінупродажу предмета іпотеки як на підставу відмови у позові, апеляційний суд не звернув уваги на те, що вартість предмета іпотеки - АДРЕСА_1 - визначена в іпотечному договорі.

У договорі іпотеки від 10 жовтня 2007 року сторони визначили вартість предмета іпотеки в розмірі 1 080 000, 00 грн (п. 1.3.).

Таким чином, матеріали справи містять погоджену між іпотекодавцем та іпотекодержателем у розумінні частини шостої статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціну продажу предмета іпотеки, що за відсутності інших наданих сторонами доказів є достатнім для виконання судом вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» щодо встановлення початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 315 ЦПК України 2004 року апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; не врахував, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, та дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду в межах повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За виявлених обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та є таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права, що відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 25 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик