ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

21 серпня 2017 року позивачка звернулася до суду із позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції, у якому просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що у вересні 1986 року до неї звернулися ОСОБА_2 та його дружина ОСОБА_3 та запропонували придбати у них частину домоволодіння по АДРЕСА_1. 18 вересня 1986 року у присутності свідків вони уклали договір купівлі-продажу частини домоволодіння загальною площею 23 кв.м., який не був посвідчений нотаріально. 28 грудня 2000 року позивач уклала договір довічного утримання з ОСОБА_4, за яким позивач отримала у власність 1/2 частину домоволодіння з відповідними господарчими спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 померла. Позивач проживає в указаному домоволодінні зі своєю родиною більше 10 років, заволоділа майном добросовісно за домовленістю з власником та вживає заходів щодо збереження майна, а тому у позивача наявні законні підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю (а.с.3-6).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа: Реєстраційна служба Дніпровського міського управління юстиції про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю - відмовлено (а.с.59-61).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвали нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с. а.с.64-68, 76-80).

Відповідач та третя особа про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, однак до суду апеляційної інстанції не з'явилися, заяву про відкладення розгляду справи чи розгляд справи за їх відсутності не направили. Європейський суд з прав людини, у своїх рішеннях, наголошує, що кожна сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у справі за його участю, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду 1 інстанції залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі договору довічного утримання від 28 грудня 2000 року належить 1/2 частина домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.11). Починаючи з 23 січня 1987 року ОСОБА_1 зареєстрована у вказаному домоволодінні (а.с. а.с.7-8, 24).

У позовній заяві ОСОБА_5 в обґрунтування позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю посилається на положення ст. 344 ЦК України, а також ті обставини, що вона фактично купила 1/2 спірного домоволодіння у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору від 18 вересня 1986 року, який не був посвідчений нотаріально, та укладений у присутності свідків.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що обраний позивачем спосіб захисту права шляхом визнання права власності за набувальною давністю є помилковим, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, положеннями ст. 41 Конституції України, положення якої є нормами прямої дії, та ст. 321 ЦК України зазначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним, особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

За набувальною давністю може бути отримано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні його власнику було відмовлено.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

Елементи набувальної давності також передбачені статтями 335, 338, 341, 343 ЦК України, за положеннями яких після вчинення законодавчо визначених дій та зі спливом певного строку особа може набути право власності на безхазяйне майно, знахідку, бездоглядну домашню тварину чи скарб. Але положення статті 344 ЦК в таких випадках не застосовуються.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків.

При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Як вбачається із матеріалів справи, а саме з позовної заяви, позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, за набувальною давністю посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, а також ті обставини, що вона фактично купила 1/2 спірного домоволодіння у ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на підставі договору від 18 вересня 1986 року, який не був посвідчений нотаріально, та укладений у присутності свідків.

Так, згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначено способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать, зокрема, такі: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Зважаючи на те, що як на момент фактичного отримання майна позивачка посилається на правовідносини щодо угоди купівлі-продажу зазначеної частини домоволодіння, а відтак положення ст. 344 ЦК України на правовідносини, що склались між сторонами не поширюються, оскільки позивач не вважає себе володільцем чужого майна, з огляду на те, що вважає його придбаним на законних підставах за домашньою угодою від попереднього володільця, а договір не посвідчено нотаріально через незалежні від неї обставини, а тому підстави для визнання за нею права власності саме на підставі приписів ст. 344 ЦК України відсутні.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позову та визнання права власності за набувальною давністю за позивачкою.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог, колегія суддів не приймає до уваги оскільки, такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: