Номер провадження 22-ц/775/297/2018
Головуючий у 1 інстанції Данелюк О.М.
Доповідач Агєєв О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Агєєва О.В.

суддів: Дундар І.О., Корчистої О.І.

за участі секретаря Кіпрік Х.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області в м. Бахмуті цивільну справу № 234/12031/17 за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданої представником ОСОБА_3 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року (суддя Данелюк О.М.), ухваленого в приміщенні суду в м. Краматорську Донецької області, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п.3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року №1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8 п.1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції Закону №2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до фізичної особи- підприємця ОСОБА_2, ПАТ «Державний Ощадний банк України» про розірвання договорів. Просила розірвати договір б/н від 31.03.2017, укладений між нею та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2, та кредитний договір № 71-2017 від 27.03.2017, укладений між нею та ПАТ «Державний Ощадний банк України».

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року, у зв`язку з поданою ОСОБА_1 заявою про відмову від позовних вимог до ПАТ«Державний Ощадний банк України», закрито провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, ПАТ «Державний Ощадний банк України» про розірвання договорів в частині позовних вимог до ПАТ «Державний Ощадний банк України» (а.с. 85).

Обґрунтовуючи позовні вимоги до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 позивач послалась на те, що в березні 2017 року вона вирішила скористатися урядовою програмою «теплий» кредит, а саме: утеплити балкон та встановити на ньому рами. З цією метою вона зателефонувала на номер з реклами, розклеєної та розповсюджуваної у інший спосіб, в тому числі із рук в руки у м. Краматорську. У цей же день, до неї у вказану квартиру прийшов чоловік, який повідомив, що він від фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та запропонував позивачці зробити раму із склопластика ПВХ з подвійним склом, над рамою буде збудована покрівля з метало черепиці, яка починається від стіни будинку та накриває весь балкон, боки буде утеплено знизу до рам, та облицьовано зсередини та зовні сайдінгом. Також він повідомив, що ця робота за договором буде коштувати 12300грн. Позивачка погодилась та на цю пропозицію підписала договір, який досконало не могла прочитати, оскільки його текст було надруковано дрібним шрифтом і складно викладено для сприйняття, а також заплатити йому готівкою 1230грн. Цієї ж дати вона отримала товарний чек, датований, як виявлено нею пізніше 26.02.2017. Маючи на руках договір з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 на другий день, 27.03.2017, вона пішла з ним до ПАТ «Державний Ощадний банк України» і уклала кредитний договір №71-2017 від 27.03.2017. За цим договором банк надав позивачці кредит у сумі 10770 грн з терміном погашення впродовж 36 місяців. Проте, протягом 40 робочих днів з моменту укладеного договору із відповідачем, робота за договором не була виконана. Оскільки всі обіцянки щодо виконання умов договору надані відповідачем після закінчення строку, обумовленого договором, не виконані, вона була вимушена звернутися зі скаргою до прокуратури. Після реагування правоохоронних органів, відповідач направив до позивачки інших замірювальників, які зробили відповідні заміри, і 26.06.2017 позивачці привезли та встановити на балконі три рами, одну спереду і дві з боків. Рами виявилися однокамерними. Посилаючись на ст.ст. 215, 651,652,653 ЦК України, ст.ст. 4,21,22 Закону України «Про захист прав споживачів», пп.4-1 п.3 Порядку використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення заходів щодо ефективного використання енергетичних ресурсів та енергозбереження, затвердженого постановою КМУ № 1056 від 11.10.2011, просила розірвати договір від 31.03.2017, укладений між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про розірвання договору відмовлено.

З зазначеним рішенням суду не погодилась позивач та через представника подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про задоволення позовних вимог через порушення судом під час розгляду справи норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначила, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення не звернувши уваги на наявні в матеріалах справи докази, які підтверджують її позовні вимоги та які не були спростовані у судовому засіданні представником відповідача. Так, підставами для задоволення вимоги про розірвання договору, укладеного між нею та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 є некоректність договору, відсутність належно виготовлених та вручених для ознайомлення замовниці креслень при підписанні нею договору, фототаблиця, на якій зображені вікна з однокамерними стеклопакетами, рахунок-фактура, наданий фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2, з якого вбачається зобов`язання виготовити вікна з двокамерними стеклопакетами, кредитний договір від 27.03.2017, з якого випливає, що безготівкові кошти видані позивачці на придбання світлопрозорих конструкцій (вікон крім однокамерних), меморіальний ордер ПАТ «Державний Ощадний банк України», товарний чек про сплату 1230 грн, відповідь Краматорської місцевої прокуратури на звернення позивачки з приводу отримання від неї грошей відповідачем і не виконання договору впродовж 40 - денного строку, обумовленого договором.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

Згідно ч.3.ст.3 ЦПК України (в редакції з 15 грудня 2017 року), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, представників позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 06.03.2017 надав ОСОБА_1 рахунок-фактуру на суму 12300 грн на світлопрозорі конструкції з енергозберігаючим склом (вікна з двокамерними енергоефективними склопакетами) (а.с.46).

14.03.2017 ОСОБА_1 звернулася до ПАТ «Державний Ощадний банк України» із заявою про отримання кредиту на світлопрозорі конструкції з енергозберігаючим склом (крім однокамерних), у тому числі вікна та балконні двері, та відповідне додаткове обладнання і матеріали до них для квартири у багатоквартирному житловому будинку за адресою: Донецька область. м. Краматорськ, вул. Двірцева, 27/14 (а.с.50).

27.03.2017 між ОСОБА_1 та ПАТ «Державний ощадний банк України» укладено кредитний договір №71-2017, згідно якого позивачка отримала кредит у розмірі 10770,36 грн на 36 місяців з терміном повернення не пізніше 26.03.2020 для придбання «світлопрозорих конструкцій з енергозберігаючим склом (крім однокамерних), в тому числі вікна та балконні двері, та відповідне додаткове обладнання і матеріали до них (а.с.12-17).

27.03.2017 року фізична особа-підприємець ОСОБА_2 отримав від ПАТ «Державний ощадний банк України» 10770 грн для встановлення конструкцій ПХВ ОСОБА_1 (а.с.47).

31.03.2017 між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір згідно якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зобов'язався виготовити ПХВ конструкції на протязі 40 робочих днів з моменту підписання договору, а ОСОБА_1 зобов'язалась оплатити заказ та прийняти конструкції з ПХВ, вартість конструкцій ПХВ складає відповідно договору 12300 грн (а.с.7-9).

ОСОБА_1 також було підписано додаток до договору, який містив технічні креслення виготовляємого виробу (а.с. 9).

Згідно довідки ПАТ «Ощадбанк» від 05.10.2017 вих. № 3938, ОСОБА_1 здійснила погашення кредитної заборгованості у повному обсязі (а.с.48).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції керувався ст.ст. 10,60 ЦПК України, ст.ст. 846,865,867,872 ЦК України, ст. 10,12 Закону України «Про захист прав споживачів» та виходив з того, що між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 фактично укладено договір підряду, сторони договору виконали взяті не себе зобов`язання, а саме: відповідач виготовив та встановив за місцем мешкання позивача ПХВ конструкції, а позивач прийняла надані відповідачем вироби та роботи, згідно умов договору та здійснила оплату виконаної роботи. З позовом про визнання договору недійсним відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів», позивач не зверталась.

Висновки суду першої інстанції є правильними, зроблені на підставі повного та всебічного з'ясування обставини справи та відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Слід зазначити, що однією із засад цивільного судочинства є свобода договору (ст. 3 ЦК України).

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.

Згідно ч. 1 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

Відповідно до ч. 2 ст. 837 ЦК України, договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 865 ЦК України, за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.

Згідно ст. 868 ЦК України, підрядник зобов'язаний до укладення договору побутового підряду надати замовникові необхідну та достовірну інформацію про запропоновані роботи, їх види та особливості, про ціну та форму оплати роботи, а також повідомити замовникові на його прохання інші відомості, що стосуються договору. Підрядник зобов'язаний назвати замовникові конкретну особу, яка буде виконувати роботу, якщо за характером роботи це має значення.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця).

Згідно п.5 ч.1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію.

З матеріалів справи вбачається, що 31.03.2017 між ОСОБА_1 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір б/н, згідно умов якого фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зобов'язався виготовити ПХВ конструкції, а ОСОБА_1 - оплатити заказ та прийняти конструкції з ПХВ, вартість конструкцій ПХВ складає відповідно договору 12300 грн (а.с.7-9).

Укладаючи договір, сторони не узгодили детальну характеристику предмета договору, а лише зазначили колір профілю, заповнення та вид профілю (п.п.1.4., 1.5, 1.6).

Згідно п.1.7 договору, вид конструкції відображено та технічному кресленні, який є додатком до договору та невід`ємною його частиною.

В матеріалах справи міститься додаток до договору з технічним кресленням виготовляємого виробу за адресою: АДРЕСА_1, який підписано ОСОБА_1 (а.с. 9), що не заперечувалось останньою.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ч.1 ст. 60 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час розгляду справи) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Виходячи з роз'яснень, викладених в п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», при з'ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов'язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК.

До фактів, які підлягають доказуванню у справах про захист прав споживачів, насамперед, слід віднести: чи мало місце придбання продукції (замовлення послуги); чи надавалась інформація про товар (послугу) і яка саме; відомості про властивості товару та відповідність їх потребам споживача та вимогам встановлених нормативів; чи мало місце використання товару; чи мало місце заподіяння шкоди, що завдана життю, здоров'ю або майну споживача.

Викладаючи обставини на обґрунтування своїх вимог про розірвання договору б/н від 31.03.2017, ОСОБА_1 послалась на те, що вона в момент укладення спірного договору не могла досконало його прочитати, оскільки текст договору було надруковано дрібним шрифтом і складно викладено для сприйняття.

Між тим, укладаючи спірний договір, сторони, будучи вільними в укладенні договору, визначили умови договору, що було засвідчено їх підписами.

Будь-яких належних та допустимих доказів того, що право ОСОБА_1 на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформації про відповідну продукцію до укладення договору було обмежено, позивачем не надано.

Враховуючи вимоги закону, обґрунтування позовних вимог та обставини справи, встановлені судом, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскільки позивачем в судовому засіданні не надано доказів на підтвердження вини відповідача у порушенні вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а саме ст. ст. 4,21 Закону на які остання посилається в обґрунтування своїх вимог.

Таким чином, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, повно та всебічно встановив обставини по справі, дав належну оцінку наданим позивачем письмовим доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням визначених правових норм, наведених позивачем в позовній заяві та викладених обставин, судова колегія ставиться критично до доводів апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції наданих позивачем доказів на підтвердження позовних вимог, а саме: фототаблиці із зображенням вікон та балконних рам (завіреної представником позивача ОСОБА_3), рахунку-фактурі № 20 від 06.03.2017, кредитному договору від 27.03.2017, меморіальному ордеру ПАТ «Державний Ощадний банк України», товарному чеку про сплату 1230 грн за конструкції ПВХ, відповіді Краматорської місцевої прокуратури, оскільки ці письмові документи не є належними та допустимими доказами, достатніми для підтвердження порушення прав позивача.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції повно та всебічно з`ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, поданої представником ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 12 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.В. Агєєв

Судді: І.О. Дундар

О.І. Корчиста