Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/2166/17 Головуючий у 1-й інстанції: Зарютін П.В.
Провадження № 22-ц/778/1791/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Онищенка Е.А.

ОСОБА_2

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 11.05.2009 року ОСОБА_4 взяв у неї у борг грошові кошти у сумі 3000 євро та 5000 доларів США, на підтвердження отримання вказаних грошових коштів склав розписки про їх отримання в якості позики та зобовязався повернути грошові кошти у строк до 11.06.2009 року.

01.02.2010 року ОСОБА_4 знову взяв у неї у борг 5000 доларів США, на підтвердження чого також складено розписку, за умовами якої строк повернення позики визначено 01.03.2010 року.

Крім того, 16.08.2010 року та 21.03.2011 року ОСОБА_4 знову звернувся до неї з проханням надати йому позику у сумі 2000 доларів США та 2000 Євро, на підтвердження чого відповідачем складено відповідні розписки, за умовами яких строк повернення коштів 16.09.2010 року та 21.04.2011 року.

Відповідач визнавав зобовязання за укладеними договорами позики, та сплачував грошові кошти за користування позиками - у сумі 200 доларів США у 2015 році, та 300 доларів США в кінці 2016 року.

Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів, однак останній грошові кошти не повернув і по теперішній час.

Згідно розрахунку заборгованості відповідач станом на день складення позову має повернути їй 1 069 250,84 гривень з урахуванням пені, індексу інфляції та 3-х відсотків річних.

Враховуючи вищевикладене просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь грошові кошти за договорами позики в розмірі 1 069 250,84 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позову.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 звернулась до суду з вимогою про повернення суми боргу за розписками з пропуском строку позовної давності.

Колегія погоджується з таким висновком суду.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, 11.05.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено два договори позики в письмовій формі , за якими останній взяв у позивача у борг грошові кошти у сумі 3000 євро та в 5000 доларів США, на підтвердження отримання вказаних грошових коштів відповідач склав відповідні розписки та зобовязався повернути грошові кошти 11.06.2009 року. (а.с. 99-зворот)

01 лютого 2010 року та 16.08.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено ще два договори позики, за якими останній взяв у позивача у борг грошові кошти у сумі 5000 доларів США та 2000 доларів США відповідно, на підтвердження отримання вказаних грошових коштів відповідач склав розписки та зобовязався повернути грошові кошти за першою розпискою 01.03.2010 року, за другою 16.09.2010 року. (а.с. 99)

21 березня року між позивачем та відповідачем був укладений в письмовій формі договір позики, за яким ОСОБА_4 взяв у позивача у борг грошові кошти у сумі 2000 євро та зобовязався повернути грошові кошти 21.04.2011 року.(а.с. 99-зворот)

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до наданого ОСОБА_3 розрахунку заборгованості відповідач станом на 10.04.2017 року відповідно до вказаних договорів позики має повернути загальну суму заборгованості у розмірі 1 069 250,84 грн. з урахуванням пені, індексу інфляції та 3% річних.

Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, в даному випадку, перебіг строку позовної давності починається після закінчення строку дії відповідного договору позики, а саме: за договорами від 11.05.2009 року - 12.06.2009 року; за договором від 01.02.2010 року - 02.03.2010 року; за договором від 16.08.2010 року - 17.09.2010 року; за договором від 21.03.2011 року - 22.04.2011 року;

Проте, як вбачається з матеріалів справи, до суду з вимогами про повернення грошових коштів ОСОБА_3 звернулась лише у квітні 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, що згідно вимог ст. 267 ЦПК України виключає можливість судового захисту ОСОБА_3 свого порушеного права.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_4 скористався своїм правом передбаченим ст.. 267 ЦПК України подавши до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 97).

В свою чергу ОСОБА_3 суду не надала суду жодних доказів поважності пропуску строку позовної давності.

Посилання на те, що вона неодноразово зверталася з вимогою про повернення грошових коштів до відповідача, не є доказами існування обставин, які б унеможливлювали б звернення до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності.

Також, судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги доводи позивача про переривання строку позовної давності, в звязку з тим, що ОСОБА_4 начебто сплачував грошові кошти за користування позиками - у сумі 200 доларів США у 2015 році, та 300 доларів США в кінці 2016 року ,без визначення конкретних дат повернення цих сум.

Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Повернення суми позики має бути підтверджене письмово, проте суду не було надано жодних доказів того, що відповідач вчинив дії, що могли б свідчити про виконання ним своїх зобовязань за вищевказаними договорами позики.

Більш того, факт сплати вказаних коштів заперечувався самим відповідачем у заяві про застосування строку позовної давності.

З урахуванням наведеного, колегія вважає, що ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції повноі всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

На підставі вимог ст.141 ЦПК України з особи яка подала апеляційну скаргу, з урахуванням ухвали апеляційного суду від 06.04.2018 року про відстрочення сплати судового збору, підлягає стягнення судовій збір за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст. ст. 141, 374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 лютого 2018 року у цій справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 07.06.2018 року.

Головуючий:

Судді: