Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 0418/1444/2012

провадження № 61-19139св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2012 року у складі судді Овчаренко Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - ПАТ «СК «АХА Страхування») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування.

Позов мотивований тим, що 15 січня 2010 року приблизно о 15 год 30 хв сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля «Renault logan», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_6, та автомобіля «Suzuki», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Винною особою у ДТП є ОСОБА_4, що підтверджується довідкою за фактом ДТП від 24 лютого 2010 року № 172, довідкою слідчого слідчого відділу Дніпропетровського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 22 березня 2010 року та довідкою старшого слідчого Дніпропетровського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Куренкова О. В.

На момент ДТП автомобіль ОСОБА_6 застрахований у ПАТ «СК «АХА Страхування» згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту від 23 жовтня 2009 року № 2502Г-а/09ДФ.

Згідно з висновком автотоварознавчого дослідження від 23 лютого 2010 року № ZB230210 вартість відновлювального ремонту автомобіля «Renault logan», державний номерний знак НОМЕР_1, складає 94 124,89 грн, що перевищує 70 % від ринкової вартості вказаного автомобіля та відповідно до пункту 29.5 договору добровільного страхування наземного транспорту від 23 жовтня 2009 року № 2502Г-а/09ДФ автомобіль вважається повністю загиблим.

На підставі страхового акта від 15 квітня 2010 року ПАТ «СК «АХА Страхування» виплатило ОСОБА_6 суму страхового відшкодування, яка дорівнює ринковій вартості автомобіля за вирахуванням вартості залишків автомобіля і безумовної франшизи і складає 104 025,21 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 16 квітня 2010 року № 1256.

На підставі наведених обставин та із урахуванням статті 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 27 Закону України «Про страхування», позивач просив суд стягнути із ОСОБА_4 на його користь виплачене страхове відшкодування у розмірі 104 025,21 грн, витрати на експертні послуги у розмірі 550,00 грн, а також судовий збір у розмірі 1 045,75 грн.

Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2012 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ «СК «АХА Страхування» суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 104 025,21 грн, витрати на експертні послуги у розмірі 550,00 грн та судові витрати у розмірі 1 045,75 грн, а всього 105 620,96 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ДТП сталася із вини відповідача, то вона зобов'язана відшкодувати завдані збитки позивачеві, до якого у силу вимог статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, яка діяла за довіреністю в інтересах ОСОБА_4, відхилено. Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2012 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши докази та встановивши обставини, ухвалив рішення із дотриманням вимог закону. Посилання відповідача на не встановлення у законному порядку її вини у вчинені ДТП є безпідставним, оскільки її вина встановлена рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 24 жовтня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 грудня 2013 року.

У березні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не встановлено належним чином вину відповідача у вчиненні ДТП, причинний зв'язок між її діями та заподіяною шкодою, не досліджено усіх обставин ДТП. Суд першої інстанції у порушення вимог статті 201 ЦПК України 2004 року не зупинив провадження у цій справі до вирішення іншої справи, що розглядалася у порядку кримінального судочинства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4, яка подана її представником - ОСОБА_5, не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з довідкою державної автомобільної інспекції від 24 лютого 2010 року № 172, 15 лютого 2010 року на 423 км автомобільної дороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя сталася ДТП за участю автомобіля «Renault logan», державний номерний знак НОМЕР_1, що належить ОСОБА_6, та автомобіля «Suzuki», державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, внаслідок чого автомобілі отримали механічні ушкодження.

Договором добровільного страхування наземного транспорту від 23 жовтня 2009 року № 2502Г-а/09ДФ автомобіль марки «Renault logan», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ОСОБА_6, застрахований у ПАТ «СК «АХА Страхування».

Згідно з умовами договору страхування наземного транспорту від 23 жовтня 2009 року № 2502Г-а/09ДФ, на підставі розрахунку суми страхового відшкодування та страхового акту від 14 квітня 2010 року № 2502Г-а/09дф-02, ПАТ «СК «АХА Страхування» виплатило ОСОБА_6 суму страхового відшкодування у розмірі 104 025,21 грн, що підтверджується платіжним дорученням від 16 квітня 2010 року № 1256.

Згідно з частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Зазначена норма кореспондується із положеннями статті 27 Закону України «Про страхування», якою визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Отже, вказані норми надають страховикові право звернутися із вимогою до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 512, частини першої статті 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, у зв'язку із виплатою страхового відшкодування до позивача перейшло право вимоги до відповідача, як до заподіювача шкоди, у межах фактичних витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов'язана відшкодувати завдані збитки позивачу, до якого в силу вимог статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» перейшло право вимоги, оскільки такі збитки завданні із вини відповідача.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що судами не встановлено належним чином її вину у вчиненні ДТП, причинний зв'язок між її діями та заподіяною шкодою, не досліджено усіх обставин ДТП, є безпідставними з огляду на таке.

Положеннями статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Вирішуючи спір, суди виходили із того, що вина відповідача у вчиненні ДТП підтверджується довідкою за фактом ДТП від 24 лютого 2010 року № 172, довідкою слідчого слідчого відділу Дніпропетровського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області від 22 березня 2010 року, довідкою старшого слідчого Дніпропетровського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Куренкова О. В., а також постановою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2013 року, якою закрито кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України, та звільнено її від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Судами встановлено, що винні дії відповідача знаходяться у прямому причинному зв'язку із завданою майновою шкодою, тому відповідач, як володілець джерела підвищеної небезпеки, зобов'язана відшкодувати шкоду.

З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов'язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу.

Частиною п'ятою статті 1187 ЦК України встановлено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл доказування та зобов'язує саме відповідача довести, що шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, спричинено внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, тобто не з його вини.

Разом з цим, відповідач не надав суду жодного доказу своєї невинуватості у завданні шкоди позивачу.

Отже, вина відповідача у вчиненні ДТП встановлена судами і підтверджується належними та допустимими доказами по справі, а дії відповідача щодо порушень правил дорожнього руху знаходилися у причинно-наслідковому зв'язку із заподіяною у результаті ДТП шкодою.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції у порушення вимог статті 201 ЦПК України 2004 року не зупинив провадження у цій справі до вирішення іншої справи, що розглядалася у порядку кримінального судочинства, не беруться до уваги, оскільки це не вплинуло на правильність вирішення спору по суті та не може бути підставою для скасування судових рішень та направлення їх на новий розгляд.

Висновки судів по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, поданої її представником - ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Заочне рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик