Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/27882/15-ц

провадження № 61-4502 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_3,
відповідачі-Київська міська рада,
-Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва»,
-Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна контора «Шулявка» Шевченківського району,
-Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація,
-Комунальний концерн «Центр комунального сервісу»,
треті особи-приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карташова Анна Сергіївна,
-Державна реєстраційна служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва у складі судді Волошина В. О. від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва у складі суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А., від 16 листопада 2016 року.

Встановив:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Київської міської ради, Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва», Комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора «Шулявка» Шевченківського району, Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, Комунального концерну «Центр комунального сервісу», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Карташова Анна Сергіївна, Державна реєстраційна служба України, про визнання права користування жилим приміщенням, визнання наймачем за договором найму жилого приміщення.

Позовна заява ОСОБА_3 мотивована тим, що у 2008 році на підставі договору найму житлового приміщення, укладеного згідно Ордеру № 03546 серії Б від 25 листопада 2008 року, її померлий чоловік ОСОБА_5 набув права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

У квітні 2014 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина. Єдиним спадкоємцем спадкового майна померлого ОСОБА_5 є його дружина - позивач у справі.

ОСОБА_3 постійно проживала з померлим чоловіком за його згодою за адресою: АДРЕСА_1, оскільки не мала іншого житла. Вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, несли спільні витрати на комунальні послуги, поточний ремонт, придбання предметів побуту, харчування, тощо.

Оплата за комунальні послуги проводиться ОСОБА_3 і дотепер, так як вона проживає в спірному помешканні та користується комунальними послугами. Також, за даною адресою отримує поштову кореспонденцію.

На час подачі позову за адресою: АДРЕСА_1, ніхто не зареєстрований, проживає лише позивач, як дружина померлого наймача кімнати.

ОСОБА_3 вселилася до спірного житла зі згоди наймача, як дружина, тобто як член сім'ї, і тому набула рівного з померлим чоловіком права користування цим приміщенням. Разом з тим, таке право відповідачами у справі не визнається.

На підставі наведеного ОСОБА_3 просила суд визнати за нею право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1, а також визнати її наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення за вказаною адресою.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що для виникнення права на користування житловим приміщенням крім іншого необхідно підтвердити факт дотримання правил реєстрації громадянина за таким місцем проживання та письмову згоду наймача і усіх членів сім'ї наймача на вселення громадянина до такого житлового приміщення, однак позивачем належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надано. Як наслідок, суд відмовив у позові про визнання за позивачем права на користування спірним житловим приміщенням через недоведеність підстав позову.

Позовні вимоги про визнання позивача наймачем за раніше укладеним договором найму житлового приміщення районний суд визнав похідними і також відмовив у їх задоволенні.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. Крім того, доводи апеляційної скарги були предметом судового дослідження і суд першої інстанції надав їм належну правову оцінку.

Також, апеляційний суд послався на ту обставину, що з жовтня 2000 року ОСОБА_3 була зареєстрована в квартирі готельного типу АДРЕСА_2. В цій квартирі вона використала своє право на її приватизацію разом з трьома синами.

У зв'язку з перебуванням на квартирному обліку їй з трьома синами була надана також двокімнатна квартира АДРЕСА_3. Зазначена квартира не приватизована. Ордер видано на ім'я ОСОБА_3 і з нею укладено договір найму жилого приміщення.

Наведене свідчить про те, що ОСОБА_3 державою у найм надано житло з урахуванням приватизованих часток її та трьох її синів.

Заявляючи позов про визнання за нею права користування спірною кімнатою № 23, позивач порушує таким чином питання про передачу їй у найм ще одного житлового приміщення за умови наявності в неї права користування житлом за місцем реєстрації, що суперечить нормами житлового законодавства.

Крім того, апеляційний суд вказав, що позивач не надала доказів і того, що вона, будучи членом сім'ї наймача в силу закону, проживала в спірній кімнаті до смерті наймача.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року і ухвалити у справі нове рішення суду про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли помилкових висновків, що позивачем не доведено факту постійного її проживання з померлим чоловіком у спірній квартирі, не враховано факту наявності у неї права на визнання наймачем житлового приміщення за раніше укладеним договором найму житлового приміщення замість померлого основного наймача такого житла і це підтверджується судовою практикою апеляційних та касаційного суду в справах за аналогічних правовідносин (справи № № 521/15060/14-ц, 296/1632/15-ц, 554/10578/14-ц (6-13864св08), ухвали касаційного суду від 13 липня 2011 року (6-7507св11) та від 20 січня 2016 року (6-29879ск15), постанова Верховного Суду України від 11 липня 2012 року (6-60цс12).

Також ОСОБА_3 зазначає, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про наявність у неї права на користування іншим житловим приміщенням, оскільки у іншій квартирі проживають її діти зі своїми сім'ями і місця для проживання позивача там немає.

Правом на подачу відзиву (заперечень) на касаційну скаргу учасники справи не скористалися.

Відповідно до положень статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 22 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 64 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом статті 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Згідно з пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Саме такі висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року, справа № 6-60цс12.

При розгляді вказаної справи за позовом ОСОБА_3 судами встановлено, що спірне житлове приміщення надавалося одноосібному його наймачеві, а саме померлому чоловікові позивача ОСОБА_5 Встановлено, що позивач у спірному житловому приміщенні зареєстрована не була і належних доказів на отримання письмової згоди померлого чоловіка на її вселення до спірної кімнати № 23 не надала.

Такі встановлені судами обставини справи виключають можливість задоволення позовних вимог у цій справі за позовом ОСОБА_3, так як нею не доведено підстав такого позову, а саме факту набуття нею права користування спірним житловим приміщенням у встановленому законом порядку.

Посилання касаційної скарги на судову практику в інших справах є безпідставними, оскільки характер правовідносин та встановлені судами обставини справ на які посилається заявник, є відмінними від вказаної справи за позовом ОСОБА_3

Інші доводи касаційної скарги на правильність висновків судів попередніх інстанцій про недоведеність підстав позову не впливають.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи, а також висновків судів про неможливість задоволення вказаного позову через його недоведеність, то судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій за правилами статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що судові рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення, суд касаційної інстанції не має підстав для зміни розподілу судових витрат, понесених при розгляді справи судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419, підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 листопада 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_3.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик