Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1466/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря: Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2,

на ухвалу Печерського районного суду м. Києва

в складі судді Остапчук Т.В.

від 08 червня 2018 року

про забезпечення позову

у справі №757/23489/18-ц Печерського районного суду м. Києва

за позовом Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» Грошової Світлани Василівни

до ОСОБА_4, ОСОБА_1

про застосування наслідків недійсності правочину

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року позивач - Публічне акціонерне товариство «Старокиївський Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Старокиївський Банк» (далі - ПАТ «Старокиївський Банк», Банк) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, в якому просив застосувати наслідки недійсності правочину, а саме Договору про припинення договору іпотеки, укладеного між ПАТ «Старокиївський Банк», в особі представника Данильченко Н.М., та ОСОБА_4, визнати Банк іпотекодержателем, а ОСОБА_1 іпотекодавцем щодо об'єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 48,10 кв.м, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 0, на підставі Договору іпотеки №02/033/980/001 від 27.10.2009.

Одночасно з позовом ПАТ «Старокиївський Банк» звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, яку обґрунтовував тим, що відчуження ОСОБА_1 об'єкта нерухомості, який є предметом спору, та на даний момент не перебуває в заставі, під арештом чи забороною відчуження, реально унеможливить виконання рішення суду у разі задоволення позову.

За наведених обставин просив вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року задоволено заяву про забезпечення позову та накладено арешт на вказану квартиру.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_2, діючи в інтересах ОСОБА_1, звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, які мають суттєве значення при вирішенні питання про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги вказував, що постановляючи ухвалу суд першої інстанції взяв до уваги тільки інтереси позивача, не врахувавши, того, що забезпечення позову може спричинити шкоду відповідачу та іншим особам, права яких можуть бути порушені із застосуванням заходів забезпечення позову.

Крім цього, як на підставу скасування ухвали суду посилався на те, що він є добросовісним набувачем спірної квартири за договором купівлі-продажу, а законом не передбачено способу захисту цивільних прав та інтересів, як то визнання добросовісного набувача нерухомого майна іпотекодавцем за іпотечним договором.

Посилаючись на те, що відповідно до положень ст. 216 ЦК України наслідки недійсності правочину застосовуються виключно до сторін такого недійсного правочину, тоді як він не є стороною договору про припинення договору іпотеки від 26.04.2013, вважав себе неналежним відповідачем у даній справі, а відтак до нього не можуть і застосовуватися заходи забезпечення позову.

За вказаних обставин просив скасувати ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач подав відзив, посилаючись на те, що апеляційна скарга не містить доводів, які б свідчили про незаконність оскаржуваної ухвали.

Вказував, що постановляючи ухвалу суд дійшов обґрунтованого висновку, що невжиття заходів забезпечення позову утруднити чи зробити невимогливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Вважав безпідставними доводи апеляційної скарги, що вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру ОСОБА_1 завдасть збитків останньому, оскільки забезпечення позову є тимчасовим заходом, та при цьому не перешкоджає користуватися майном.

Відповідач - ОСОБА_4 не скористались своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав з підстав наведених в ній та просив задовольнити.

Відповідач - ОСОБА_4, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Позивач - ПАТ «Старокиївський Банк», належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з'явилися в судове засідання.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2009 між ПАТ «Старокиївський Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №08/980/К/033, за умовами якого Банк надав ОСОБА_4 кредит у сумі 3 161 536,69 грн з кінцевим строком погашення 26.10.2010, а остання зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом.

25 жовтня 2011 року, 24 жовтня 2012 року, 23 жовтня 2013 року, 14 листопада 2013 року між банком та ОСОБА_4 укладено додаткові угоди до Кредитного договору №08/980/К/033 від 27.10.2009, якими строк користування кредитом продовжено до 04 вересня 2014 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором№08/980/К/033від 27.10.2009 в цей же день між позивачем та ОСОБА_4 укладено Договір іпотеки №02/033/980/001, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. за реєстровим №1743 (далі - Договір іпотеки), відповідно до якого в ОСОБА_4 передала в іпотеку Банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,1 кв.м.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ «Старокиївський Банк» вказував на те, що 26.04.2013 представником ПАТ «Строкиївський Банк» Данильченко Н.М., яка діяла на підставі довіреності, всупереч інтересам Банку, укладено з ОСОБА_4 Договір про припинення договору іпотеки, згідно з яким розірвано договір іпотеки №02/033/980/001; знято заборону, накладену на вказану вище квартиру, яка зареєстрована в реєстрі за №1744 та зареєстрована в Єдиному реєстрі заборон за №9186505; вилучено з реєстру іпотек дану квартиру.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду від 01.12.2015 визнано недійсним Договір про припинення договору іпотеки, укладений 26.04.2013 між ПАТ «Старокиївський Банк» та ОСОБА_4

З матеріалів справи також вбачається, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, 26.04.2013 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановим П.Ю. на підставі договору купівлі-продажу здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру, що є предметом іпотеки, за ОСОБА_1.

Обґрунтовуючи заяву про забезпечення позову, ПАТ «Старокиївський Банк» вказував на те, що на момент звернення до суду з даним позовом щодо спірної квартири, яка на праві власності зареєстрована за ОСОБА_1, відсутні будь-які обтяження, що не виключає реальної загрози відчуження такої квартири, що в подальшому призведе неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Аналіз наведених фактичних обставин приводить до висновку, що між сторонами виник спір про право та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову.

У зв'язку з метою забезпечення виконання судового рішення в майбутньому, у разі можливого задоволення позову, судом і був накладений арешт на квартиру АДРЕСА_1.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду щодо наявності правових підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірну квартиру, яка є предметом спору.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо добросовісності набуття права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру, а також доводи, що законом не передбачено способу захисту цивільних прав та інтересів, як то визнання добросовісного набувача нерухомого майна іпотекодавцем за іпотечним договором, оскільки такі обставини та надані на їх підтвердження докази не мають правового значення при вирішенні процесуального питання (забезпечення позову), та оцінюються судом першої інстанції під час ухвалення рішення за результатами розгляду справи.

Доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем у справі, а тому до нього не можуть бути застосовані заходи забезпечення позову, також відхиляються колегією суддів, оскільки у разі доведення таких обставин, це є підставою для відмови в задоволенні позову, тобто є доводами щодо вирішення спору по суті.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що вжиття заходів забезпечення позову може призвести до незворотних наслідків, як то можливості господарюючого об'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном, є безпідставними, оскільки позов заявлено до ОСОБА_1 як до фізичної особи - власника спірного майна.

Фактично доводи апеляційної скарги стосуються предмету спору та є запереченням стосовно позовних вимог.

Отже, суд першої інстанції у відповідності до вимог, передбачених ст. 153, ст. 260 ЦПК України мотивував своє судове рішення про забезпечення позову.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову, суд діяв відповідно до вимог, передбачених ст. 153 ЦПК України, а висновок суду першої інстанції, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення у разі задоволення позову, є вірним.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції питання щодо забезпечення позову вирішено з дотриманням норм процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, - залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 08 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М. Стрижеус