ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2596/18 Справа № 182/2935/17 Суддя у 1-й інстанції - Рибакова В.В. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А :

В червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позов мотивований тим, що 20.11.1996 року між сторонами було укладено шлюб, від якого вони мають дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. З жовтня 2016 року шлюбні відносини між сторонами було фактично припинено, оскільки у них склались різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства.

Перебуваючи у шлюбу, 29.01.1997 року, на підставі договору купівлі-продажу сторонами була придбана квартира АДРЕСА_1 загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 40,2 кв.м. Договір було оформлено на дружину ОСОБА_3

Позивач вважає, що він має право на 1/2 частку спільного майна подружжя, яким є вищевказана квартира, оскільки вона придбана під час шлюбу.

Крім того позивач зазначив, що 08.06.2017 року було проведено оцінку спірної квартири та отримано Звіт № 080617-7 «Про оцінку майна», згідно якого станом на 08.06.2017 року ринкова вартість квартири становить - 200917 грн. Таким чином, йому належить 1/2 частина спірної квартири, що становить 100 458 грн. 50 коп. Він згоден на те, щоб відповідачка сплатила йому грошову компенсацію у вигляді половини ринкової вартості квартири, а саме 100458 грн. 50 коп.

Враховуючи викладене просив здійснити поділ спільного майна подружжя, а саме вказаної квартири; виділивши кохному у власність по 1/2 частині спірної квартири вартістю 100458 грн. 50 коп.; у разі згоди відповідачки, вирішити питання про стягнення з неї компенсації у розмірі 100 458 грн. 50 коп., що становить 1/2 вартості квартири АДРЕСА_1; відшкодувати понесені ним судові витрати.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_1 та в порядку поділу спірної квартири визнано за ним право власності на 1/4 частини спірної квартири, а за ОСОБА_3 на 3/4 частини квартири. Стягнуто з позивача на користь відповідача витрати на правову допомогу в сумі 6194 грн та вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що купуючи спірну квартиру, відповідачка внесла власні кошти на її придбання, які вона отримала від продажу квартири, що належала їй до одруження з позивачем. Сума внеску відповідачки фактично дорівнювала половині сумі за яку було придбано спірну квартиру, тобто 1/2 частини є її власністю та не підлягає поділу, а інша 1/2 частини квартири підлягають поділу між сторонами, як така, що є спільною сумісною власністю подружжя. При цьому, судом першої інстанції відмовлено в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачки грошової компенсації, оскільки остання такої згоди не надавала.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправомірно здійснено поділ спірної квартири, оскільки відповідачкою не доведено факт, що, саме, за виручені кошти була придбана спірна квартира, а тому відхилення від рівності часток є таким, що не відповідає закону. При цьому, апелянт вказує, що стягнутий судом розмір витрат на правову допомогу є необґрунтованим та не підтверджений жодним із доказів.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати вказане рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та ухвали в цій частині нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірна квартира є її особистою приватною власність, оскільки придбана нею за власні кошти, які були отримані від продажу квартири, яка належала їй до вступу у шлюб та за накопичені кошти від її трудової діяльності. При цьому, апелянт вказує, що позивач будь-яких коштів на придбання спірної квартири не надав, оскільки на той час навчався на денній формі навчання, не працював, а тому доходів не мав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Отже, враховуючи викладене апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року підлягають розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 20.11.1996 року сторони зареєстрували шлюб, який рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16.11.2017 року, було розірвано. Вказаним рішенням встановлено, що сумісне життя сторін припинено у січні 2006 року, сумісне господарство не ведеться (а.с. 8, 101).

29.03.1996 року за Договором купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала у власність квартиру АДРЕСА_2. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 10.04.1996 року в Нікопольському МБТІ за ОСОБА_5, в реєстрову книгу №29 за реєстровим за № 2 (а.с. 50).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, за відомостями картотеки відділу реєстрації та обліку громадян Нікопольської міської ради, ОСОБА_5, в період з 04.07.1996 року по 23.01.1997 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 53).

Згідно довідки від 13.03.2017 року, виданої ОСОБА_3 приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Максименко О.В., 29.01.1997 року, ним було посвідчено договір купівлі-продажу однокімнатної квартири АДРЕСА_2. Ціна продажу вищевказаної квартири по договору склала 2 599,00 грн. (а.с. 51).

29.01.1997 року за Договором купівлі-продажу ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2 за 6542,00 грн.. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано в Нікопольському МБТІ за ОСОБА_3 (а.с. 52).

Згідно відповіді КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 701 від 25.07.2017 року, станом на 31.12.2012 року право власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_2 зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.1997 року (а.с. 28).

Згідно Звіту № 080617-7 «Про оцінку майна» ринкова вартість об'єкта оцінки (житлової трикімнатної квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2) складає без ПДВ - 200917,00 грн. (а.с. 13)

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

У відповідності до ч.1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Встановивши, що відповідачка в один день, 29.01.1997 року продала належну їй до одруження квартиру та придбала спірну квартиру, - суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що 1/2 частина спірної квартири є власністю відповідачки та не підлягає розподілу, оскільки ОСОБА_3 дійсно було внесено на придбання спірної квартири власні кошти і ця сума фактично дорівнює половині суми, за яку була придбана спірна квартира.

При цьому, судом першої інстанції вірно не взято до уваги посилання позивача на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти, заощадження позивача, які він надав відповідачці на купівлю квартири, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного ним надано не було.

Враховуючи викладене, суд вірно вважав, що інша 1/2 частина спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами.

Незалежно від того, що квартира АДРЕСА_2 була зареєстрована за відповідачкою, 1/2 її частина належить сторонам у рівних частках.

Встановивши вказані обставини справи, керуючись ст.ст. 22, 24, 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, суд першої інстанції здійснив вірний поділ спірної квартири, яка була придбана сторонами за час перебування їх в шлюбі: визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину спірної квартири; та за ОСОБА_3 право власності на 3/4 частини спірної квартири.

При цьому, судом першої інстанції правомірно відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 щодо стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації за частину квартири, оскільки ОСОБА_3 такої згоди на отримання компенсації не надала.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що відповідачкою не доведено факт, що, саме, за виручені кошти нею була придбана спірна квартира, а тому відхилення від рівності часток є таким, що не відповідає закону, - є необґрунтованими, оскільки позивачем у порушення вимог ст. 81 ЦПК України ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було спростовано вказаний факт, тоді як відповідачка підтвердила його належним идоказами.

Твердження апелянта про те, що стягнутий судом розмір витрат на правову допомогу є необґрунтованим та не підтвердженим жодним із доказів, також є безпідставним, оскільки обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на того, хто з ним не згодний, чого апелянтом доведено не було, тоді як відповідачкою в суді першої інстанції було підтверджено витрати на правничу допомогу, а саме договором про надання юридичних посуг від 05 вересня 2017 року, укладеного між адвокатом ОСОБА_8 та ОСОБА_3, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, витягу з книги обліку доходів адвоката ОСОБА_9, довідкою та актом прийому-передачі наданих посуг від 20 березня 2018 року, якими підтверджені витрати відповідачка на правову допомогу в сумі 6170 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що спірна квартира є її особистою приватною власність, оскільки придбана нею за власні кошти, які були отримані від продажу квартири, яка належала їй до вступу у шлюб та за накопичені кошти від її трудової діяльності, а також те, що позивач будь-яких коштів на придбання спірної квартири не надав, оскільки на той час навчався на денній формі навчання, не працював, а тому доходів не мав, - є безпідставними та такими, що спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Інші доводи апелянтів колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи та надані сторонами докази, надав їм належну оцінки, правильно застосувавши до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване необхідно залишити без змін, а апеляційні скарги - без задоволення.

В зв'язку із залишенням апеляційних скарг без задоволення, сплачений апелянтами судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко