Справа № 127/9729/17
Провадження № 2/127/3587/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого судді Ан О.В.,

за участю секретаря Мельника А.В.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представників відповідача ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третьої особи ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.02.2017 року померла ОСОБА_7, яка до смерті постійно проживала за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1 та яка була рідною сестрою ОСОБА_1 За життя ОСОБА_7 було складено заповіт яким все своє майно вона заповіла ОСОБА_1 21.04.2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 із заявою про прийняття спадщини. Однак нотаріус їй повідомила, що 24.04.2013 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 було посвідчено заповіт, яким ОСОБА_7 заповіла усе своє майно ОСОБА_3 Позивач вказує, що під час складання заповіту від 24.04.2013 року померла не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Протягом 2013 року ОСОБА_7 неодноразово примусово доставлялась лікарями до Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. ОСОБА_8 та проходила там лікування. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_7 посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 24.04.2013 року за реєстром № 432.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві також повідомила, що доказом того, що ОСОБА_7 не підписувала оспорюваного заповіту є висновок експерта за результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи на ОСОБА_7 У зв'язку з цим просила суд задовольнити позов.

Відповідач та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні, зазначили, що ОСОБА_7 потрапила на лікування до психіатричної лікарні через рік після вчинення оспорюваного заповіту, крім того висновок експерта за результатами проведеної посмертної судово-психіатричної експертизи містить ряд розбіжностей, та не може являтись належним доказом у справі.

Третя особа до судового засідання не з'явилась про причини неявки до суду не повідомила, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона як агент страхової компанії обходила будинки та укладала договори страхування нерухомого майна. Приблизно з 2011 року договір страхування на будинок ОСОБА_7 оформляли на ОСОБА_1 так як ОСОБА_7 не розуміла що від неї хочуть. Коли вона йшла на роботу то бачила ОСОБА_7В на зупинці громадського транспорту, де остання сиділа впродовж довгого часу. На її запитання ОСОБА_7 не реагувала, бо не розуміла. З 2011 року ОСОБА_7 її не впізнавала і не хотіла оформляти страховку, а ОСОБА_1 відгукнулась і виявила бажання застрахувати нерухоме майно. Близько чотирьох років тому вона бачила, що ОСОБА_7 йде зі спущено панчохою, а один раз її вів незнайомий мужчина.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що раніше працювала з ОСОБА_1 і досі з нею приятелює. Останній раз вона бачила здоровою ОСОБА_7 на ювілеї ОСОБА_1, але в якому році це було повідомити не може. В подальшому вона ОСОБА_1 не відвідувала. З телефонних розмов з позивачем їй відомо, що ОСОБА_7 страждає на розсіяний склероз. Коли вона дзвонила до ОСОБА_1, то цікавилась станом здоровя ОСОБА_7 і зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що з часом ОСОБА_7 ставало все гірше. Вона відвідувала ОСОБА_1 в 2012 році і тоді ОСОБА_7, яка знала її як співробітницю ОСОБА_1, не впізнала її, питала хто вона. В літку 2012 року вона бачила, що ОСОБА_7 розмовляє сама з собою. Після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_1 повідомила їй, що ОСОБА_3 переробила заповіт ОСОБА_7 на себе.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що відвідувала свою приятельку ОСОБА_1 в літку 2012 року (коли дозріла смородина), ОСОБА_7 її не впізнала та питала хто вона. За станом свого здоровя в подальшому вона спілкувалась з ОСОБА_1 тільки по телефону і зі слів ОСОБА_1 їй відомо, що ОСОБА_7 її не впізнає. Одного разу (дати не памятає) вона бачила ОСОБА_7 а зупинці трамваю та пропонувала відвести її додому, ОСОБА_7 відмовилась, не впізнала її і питала хто вона.

Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 22.02.2017 року в м. Вінниця у віці 85 років померла ОСОБА_7 про що Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій області 27.02.2017 року складено відповідний актовий запис № 596 (на 5 а.с. том 1).

Також встановлено, що 30.11.2005 року ОСОБА_7 було складено заповіт, відповідно до якого ОСОБА_7 усе своє майно заповіла ОСОБА_1 (на 6 а.с. том 1).

21.04.2017 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 (на 8 а.с. том 1).

Відповідно до заповіту від 24.04.2013 року ОСОБА_7 усе своє нерухоме та рухоме майно заповіла ОСОБА_3 (на 128 а.с. том 1).

03.03.2017 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 (на 113 а.с. том 1).

Згідно висновку судово-психіатричного експерта КЗ «Вінницької обласної психоневрологічної лікарні ім. акад. ОСОБА_8» №5 від 12.02.2018 року встановлено, що на час складання заповіту від 24.04.2013 року ОСОБА_7 страждала на хронічне душевне захворювання у вигляді судинної деменції і не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (на а.с. 2-5 том 2).

Зі змісту ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч. 4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі статтями 1233-1235 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 своєї постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Як вбачається з пояснень свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 померла ОСОБА_7 у період 2012-2013 років страждала на душевне захворювання та не могла керувати своїми діями.

Суд виходить із презумпції психічного здоров'я ОСОБА_7, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених Законом України «Про психіатричну допомогу» та іншими законами України.

Висновком експерта та поясненнями свідків підтверджено, що на час складання заповіту від 24.04.2013 року ОСОБА_7 страждала на стійке хронічне душевне захворювання у вигляді важкої судинної деменції та під час складання заповіту від 24.04.2013 року вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

Посилання відповідача та його представника на те, що матеріали надані для дослідження які покладені в основу дослідження містять ряд виправлень, та те,що висновок експерта не відповідає дійсним обставинам, є необгрунтованими та не підтверджені відповідними доказами. У разі встановлення такого факту у визначеному законом порядку, така обставина (підроблення медичного документу) може бути підставою для перегляду рішення за нововиявленими обставинами.

Слід також зазначити, що висновок судово-психіатричного експерта №5 від 12.02.2018 року, ґрунтується не лише на даних медичних карток, які стороною відповідача ставиться під сумнів, а на підставі інших медичних документів, показів свідків, яким експерт дав ретельний аналіз, що спростовує доводи представника відповідача у цій частині.

Частиною 1 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Оскільки під час розгляду справи було встановлено належними і відповідними доказами того, що під час вчинення заповіту ОСОБА_7 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, оскільки вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягнення 640,00 гривень в рахунок компенсації сплаченого судового збору.

На підставі викладеного та керуючись 4, 7, 12, 13, 81, 89, 141, 244, 263, 273, 279 ЦПК України суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, без самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт складений ОСОБА_7 посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6 24.04.2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 432.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640,00 грн (шістсот сорок гривень) 00 коп. в рахунок відшкодування судових витрат.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04.06.2018 року.

Позивач ОСОБА_1, адреса: м. Вінниця, вул. Богомольця, 61, ІПН НОМЕР_1.

Відповідач ОСОБА_3, адреса: м. Вінниця, 1-й пров. Маяковського, 28, ІПН НОМЕР_2.

Третя особа приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_6, адреса: м. Вінниця, вул. Наливайка, 19.

Суддя: