Справа № 748/2954/17 Провадження № 22-ц/795/379/2018 Головуючий у I інстанції - Олещенко В. І. Доповідач - Онищенко О. І.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.

при секретарі: Бивалькевич Т.В.

Позивач: ОСОБА_2

Відповідачі: Чернігівська районна державна адміністрація, Приватне багатопрофільне підприємство «МІП», Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_2

На рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2018 року (суддя Олещенко В.І.), ухвалене о 12 год. 02 хв. у м.Чернігів, повний текст рішення складено 24 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати договір оренди земельної ділянки від 28.08.2007 року, укладений між Приватним багатопрофільним підприємством «МІП» (далі ПБП «МІП») та Чернігівською райдержадміністрацією щодо користування земельною ділянкою загальною площею 1,9111га за адресою: АДРЕСА_1 строком на 49 років, таким, що припинив свою дію в частині оренди саме ПБП «МІП» з 13.10.2016 року; визнати ОСОБА_2 орендарем зазначеної земельної ділянки на умовах, визначених договором оренди земельної ділянки від 28.08.2007 року, з дати винесення рішення судом; зареєструвати припинення права оренди ПБП «МІП» щодо вказаної земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позов мотивовано тим, що позивач є власником нежитлової будівлі, а саме Ангару для сіна за адресою: АДРЕСА_1, а попереднім його власником було ПБП «МІП», яке в свою чергу користувалося земельною ділянкою для обслуговування такої будівлі в розмірі 1,9111 га відповідно до договору оренди земельної ділянки від 28.08.2007 року, укладеного між ПБП «МІП» та Чернігівською райдержадміністрацією. ОСОБА_2 вказувала, що зазначений договір оренди залишається діючим, оскільки жодна із сторін не вчиняє дії щодо його розірвання чи припинення в зв'язку з переходом права власності на будівлю, яка на ній знаходиться, а враховуючи, що строк дії договору значний, подальша дія даного договору порушує права позивача як власника на володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2018 року у задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивовано тим, що чинне законодавство не містить приписів про автоматичний перехід права користування земельною ділянкою за попереднім договором оренди, на якій розміщений об'єкт нерухомості, до нового власника нерухомого майна, стороною якого він не є, без додержання законодавчо встановленого порядку набуття права користування такою земельною ділянкою. Виникнення такого права можливо лише за рішенням власника землі, що перебуває у державній або комунальній власності. Також судом враховано, що чинне законодавство України не передбачає можливості внесення змін до договору оренди особами, які не перебувають у договірних правовідносинах, оскільки вказане суперечить загальним засадам чинного законодавства та, зокрема, положенням ст.ст. 651, 652 ЦК України, Земельного кодексу України та Закону України «Про оренду землі».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати зазначене рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що рішення є незаконним та необгрунтованим через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права. Позивач посилається, що згідно чинного законодавства право користування земельною ділянкою, тобто оренда земельної ділянки переходить до нового власника будівлі, яка стоїть на такій земельній ділянці, отже перехід права користування в таких випадках відбувається за законом, а не за волею сторін та внаслідок укладення угод. Також ОСОБА_2 вказує, що саме договір про перехід права власності на будівлю/споруду припиняє договір оренди землі не в цілому, а лише в частині особи орендаря. Крім того, позивач вважає помилковим висновок суду про те, що вимога про реєстрацію позивача в якості орендаря земельної ділянки не відноситься до компетенції суду.

У відзиві на апеляційну скаргу Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області просить апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Відповідач погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності вимог про визнання договору оренди землі припиненим в частині зазначення особи орендаря, оскільки положення ст.31 Закону України «Про оренду землі» передбачають, що в разі набуття права власності на будівлю, що розташована на орендованій іншою особою земельній ділянці договір оренди припиняється вцілому. Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області також не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що договір про перехід права власності на будівлю, споруду припиняє договір оренди землі в частині особи орендаря, адже неможливо припинити договір, предметом якого є один об'єкт і різні учасники договору.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Згідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону відповідає рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.

По справі встановлено, що згідно свідоцтва від 13 жовтня 2016 року ОСОБА_2 є власником майна, що складається з: нежитлової будівлі, Ангар для сіна (літ.А-1) загальною площею 1076,3 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що раніше належало ПБП «МІП» (а.с.6, 7).

Земельна ділянка площею 1,9111 га, на якій розташоване вказане майно - Ангар для сіна, перебуває в оренді ПБП «МІП» на підставі договору оренди землі, укладеного між ПБП «МІП» та Чернігівською райдержадміністрацією 28 серпня 2007 року, строком на 49 років (а.с.20-23). Згідно пунктів 36-40 зазначеного договору зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі недосягнення згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку. Дія договору припиняється у разі: закінчення строку, на який його було укладено; придбання орендарем земельної ділянки у власність; викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку, встановленому законом; ліквідації юридичної особи-орендаря. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом. Дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін, рішенням суду на вимогу однієї із сторін уналідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її використанню, а також з інших підстав, визначених законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається. Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізацію юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Чернігівської райдержадміністрації та Головного управління Держгеокадастру Чернігівської області із заявами про внесення змін у договір оренди земельної ділянки від 28.08.2007 року, укладеного між ПБП «МІП» та Чернігівською райдержадміністрацією, в частині заміни сторони договору - орендаря на неї (а.с.8, 9).

Згідно відповіді Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області в зв'язку з відсутністю інформації щодо реєстрації припинення права оренди земельною ділянкою за підприємством ПБП «МІП» управління не має правових підстав для задоволення заяви (а.с.10).

Частиною статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ст.ст. 5, 6 Закону України «Про оренду землі» орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою. Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч.2 ст.120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору.

Частиною 3 статті 7 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий житловий будинок, будівля або споруда.

Також положеннями статті 31 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці, є підставою для припинення договору оренди землі.

При цьому, чинним законодавством, а саме статтями 123-125 ЗК України встановлено певний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування.

У свою чергу, відповідно до ч. 1 ст. 124 Земельного кодексу України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Таким чином, земельним законодавством не передбачено автоматичного переходу права на земельні ділянки, а необхідне оформлення прав на них за визначеною процедурою.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 не зверталась до Чернігівської райдержадміністрації та Головного управління Держгеокадастру Чернігівської області з заявою про припинення договору оренду, а просила внести до нього зміни в частині заміни сторони договору - орендаря, на її особу.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що чинне законодавство не передбачає можливості внесення змін до договору оренди особами, які не перебувають у договірних правовідносинах.

Також колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що в зв'язку з набуттям права власності на будівлю, що розташована на орендованій іншою особою земельній ділянці, припиняється договір оренди землі вцілому, вимоги про припинення договору лише в частині особи орендаря не можуть бути задоволені.

Оскаржуване рішення суду не містить висновку про припинення дії спірного договору оренди, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують, рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 18 квітня 2018 року.

Головуючий:Судді: