Справа № 456/541/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Янко Б.Я.
Провадження № 22-ц/783/6913/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м.Львів

Справа № 456/541/15

Провадження № 22ц/783/6913/17

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2»яни Василівни

на рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області, ухваленого у м. Стрию 18 жовтня 2017 року (суддя Янко Б.Я.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, про стягнення боргу за договором позики,

встановила:

ОСОБА_3 звернулась з позовом про стягнення з відповідача на її користь заборгованість за позикою в розмірі 21 420 грн. та процентів за прострочення виконання зобовязання по поверненню коштів за договором позики в сумі 822, 47 грн., а всього: 22 242, 47 грн., а також сплаченого судового збору. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 17 жовтня 2014 року між нею та відповідачем в усній формі був укладений договір позики, згідно якого відповідач позичила у неї 21 420 грн. на строк до 30 грудня 2014 року, що підтверджується розпискою від 17 жовтня 2014 року. У визначений строк відповідач позику не повернула, тому основний борг за позикою станом на 28 січня 2015 року становить 21 420 грн., проценти - 822, 47 грн.

Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року позов задоволено. Стягнуо з ОСОБА_2 заборгованість за позикою в сумі 21 420 грн. та проценти в сумі 822, 47 грн., всього: 22 242, 47 грн.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що грошей у позивача не позичала. Вказує, що розписку написала під моральним тиском та примусом. Також стверджує, що перебувала з позивачем у трудових відносинах.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Встановлено, що між сторонами був укладений 17 жовтня 2014 року договір позики, згідно якого ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_3 21 420 грн.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Факт передачі грошей ОСОБА_3 ОСОБА_2 оформлено розпискою від 17 жовтня 2014 року, яка власноручно написана відповідачем, та складена у присутності ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Договір позики є реальним договором, який вважається укладеним лише з моменту передання грошей (речей) позикодавцем позичальнику.

Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором.

З матеріалів справи, а саме з розписки від 17 жовтня 2014 року вбачається, що ОСОБА_2 зобовязується повернути ОСОБА_3 кошти в сумі 21 420 грн. до 30 грудня 2014 року, однак у встановлений термін коштів не повернула.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Заборгованість по процентах за несплату позики ОСОБА_2 перед ОСОБА_3 у відповідності до облікової ставки НБУ на вищезазначений період складає 822, 47 грн.

Є встановленим, що відповідач не оскаржувала договір позики, кримінальне провадження за її заявою закрито через відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 357 КК України, про що свідчить постанова про закриття кримінального провадження від 26 листопада 2016 року, отже вказаний договір позики є дійсним.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 21 420 грн. і зобовязувалась їх повернути до 30 грудня 2014 року, однак у встановлений строк не повернула коштів, внаслідок чого у неї наявна заборгованість перед позивачкою в розмірі 22 242, 47 грн.

Виходячи із встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про задоволенні позову.

З висновками суду належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 18 жовтня 2017 року без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2»яни Василівни без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 5 червня 2018 року.

Головуючий

Судді