справа № 439/1515/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2018 року м. Броди

Бродівський районний суд Львівської області в складі головуючого судді Бородійчук О.І., з участю секретаря судового засідання Скорик І.Б., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики , -

в с т а н о в и в:

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_3 звернувся в суд з позовною заявою, в якій просить стягнути із ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, 75387,63 грн. заборгованості за договором позики та сплаченого судового збору.

Ухвалою судді від 28 грудня 2018 року у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У наданий в ухвалі час від відповідача надійшов відзив на позов, в якому зазначено, що відповідач ОСОБА_2 визнає позов частково - в сумі 60614,45 грн., оскільки загальна суму добровільно сплачених грошових коштів становить 10839 гривень 95 копійок; просить врахувати, що позивач надає неправдиву інформацію про те, що борг взагалі не сплачувався нею; вважає, що на даний час сума не відшкодованих коштів становить 54160 гривень 05 копійок; вважає, що індекс інфляції і 3% проценти від простроченої суми повинні вираховуватися з суми 54160 гривень 05 копійок, а не з суми 65000 гривень; тому індекс інфляції складає 4505 гривень, 3% проценти від простроченої суми становить 1949 гривень 40 копійок.

До відзиву відповідачем долучено копії 5 копій квитанцій.

Від представника позивача судом отримано відповідь на відзив, який заперечує факти, викладені у відзиві і просить врахувати, що долучені копії дублікатів чеків не можуть бути доказами повернення частини боргу.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 20.06.2016 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики, згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти у сумі 65000,00 грн., які відповідач зобов'язувалась повернути позивачу у строк до 20.12.2017 року, щомісячно сплачуючи частинами у розмірі 3610,00 грн., починаючи з 20.06.2016 року. На підтвердження факту отримання коштів у сумі 65000,00 грн. та

відповідно укладення договору позики відповідач надала позивачу розписку,

яку написала та підписала власноручно.

Як вбачається із заперечення, даний факт не заперечується відповідачем та підтверджується належно завіреною копією розписки, долучено до позову представником позивача (а.с. 5).

З пояснень представника позивача, зазначених в позовній заяві, вбачається, що з 20.06.2016 року по даний час відповідач не сплатила жодної частини позики позивачу, повертати кошти відмовляється мотивуючи це їх відсутністю.

Суд не бере до уваги заперечення відповідача про це та твердження, що частину коштів нею повернуто позивачу, оскільки вони є голослівними, так як не підтверджуються жодними належними доказами. А копії дублікатів чеків, долучених до відзиву, суд не бере до уваги взагалі, оскільки вони не містять відомостей про те, що звірені з оригіналом, тим більше, чотири чеки з п»яти не містять інформації про отримувача коштів ОСОБА_1.

Згідно зі ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 у справі № 6-63цс13, від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14, яку згідно зі ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України суди мають враховувати при застосування таких норм права.

Статтею 545 ЦК України врегульовано питання щодо підтвердження виконання зобов'язання, зокрема передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

З наведеного вбачається, що доказом повернення позики є факт передачі позикодавцем оригінала боргового документа позичальникові, або зазначення кредитором відомостей у розписці про повернення боргу щодо неможливості повернення боргового документа. Дані висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 25.04.2012 в справі № 6-24ц12.

Наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про неповернення боргу відповідачем.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначеним змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобов'язання передбачені ст. 611 ЦК України, в якій зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; відшкодування збитків та моральної шкоди.

До того ж, у відповідності до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).

Таким чином, при визначенні розміру процентів за користування чужими коштами необхідно застосовувати за аналогією ст. 1048 ЦК України. Згідно ч. 1 зазначеної статті, якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, суд погоджується з твердженням представника позтвача про те, що заборгованість відповідача за договором позики на час звернення до суду із даною позовною заявою становить 75387,63 грн., в тому числі:

-неповернута сума позика - 65000,00 грн.;

-проценти (в розмірі облікової ставки НБУ) - 758,10 грн.;

-індекс інфляції - 7700,13 грн.;

-проценти (3%) від простроченої суми - 1949,40 грн.

Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 89,141, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

Позов задоволити.

Стягнути із ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1, РНОКПП НОМЕР_2, 75387,63 грн. заборгованості за договором позики.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 753,87 грн. судового збору, що були сплачені при звернені із позовом до суду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Львівської області через Бродівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: О. І. Бородійчук