Справа № 127/5580/18
Провадження № 22-ц/772/2161/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Медвецький С. К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 рокуСправа № 127/5580/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Медвецького С.К. (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Оніщука В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2018 року, ухвалене у складі судді Гуменюка К.П., повне судове рішення складено 10 вересня 2018 року,

встановив:

У березні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 квітня 1997 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2015 року було розірвано.

За час спільного проживання ними накопичено певну суму коштів, які були внесені на банківські рахунки на ім?я відповідача.

Так, ПАТ «ОТП «Банк» надано інформацію про перебування на рахунку № НОМЕР_1 коштів в сумі 5 110, 08 доларів США.

Також позивачеві відомо про існування депозитного рахунку, відкритого на ім?я відповідача у ПАТ «Акціонерний банк «Експрес Банк».

Указуючи на те, що депозитні рахунки в банках були відкриті за час шлюбу, а кошти розміщені на них є спільною сумісною власністю сторін, ОСОБА_3, з посиланням на ст. ст. 61, 68, 71 СК України, просив стягнути з ОСОБА_4 на його користь 66 215, 90 грн, що становить ? частки від суми розміщених на банківському рахунку коштів в еквіваленті до гривні.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що під час перебування у шлюбі, на банківському рахунку відповідача знаходилися грошові кошти в сумі 5 110,08 доларів США, що є спільною сумісною власністю подружжя, проте, указані кошти були зняті з рахунку 09 лютого 2015 року, тобто під час перебування сторін у шлюбі, та використані за їхньою взаємною згодою в інтересах сім?ї. При цьому позивачем не доведено, що спірні кошти є його особистою приватною власністю, або вони використані відповідачем на власний розсуд.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати й ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що вирішуючи спір, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази, які підтверджували доводи позивача та не дав об'єктивну оцінку доказам в їх сукупності. Разом з тим, судом було відмовлено у задоволенні заяви позивача про забезпечення доказів з порушенням порядку розгляду такої заяви. Також судом першої інстанції не перевірено доводів відповідача про використання спірних коштів в інтересах сім?ї.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача ОСОБА_5 у відзиві на апеляційну скаргу зазначила, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні, оскільки суд правильно визначив характер спірних правовідносин, надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що сторони з 18 квітня 1997 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який на підставі заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16 жовтня 2015 року розірвано.

10 березня 2011 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір № В02/1799/11, за умовами якого банк відкрив клієнту поточний рахунок № НОМЕР_1 та здійснює його розрахункове та касове обслуговування в національній та іноземних валютах (а. с. 83).

Відповідно до відповіді ПАТ «ОТП Банк» від 12 лютого 2018 року на ім'я ОСОБА_4 за період з 18 квітня 1997 року по 16 жовтня 2015 року відкрито наступні рахунки:

№ НОМЕР_1 в гривнях, відкритий 10 березня 2011 року, дата закриття - 18 квітня 2016 року;

№ НОМЕР_1 в доларах США, відкритий 10 березня 2011 року, дата закриття - 07 грудня 2015 року;

№ НОМЕР_1 в євро, відкритий 10 березня 2011 року, дата закриття - 08 вересня 2014 року (а. с. 9).

Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_4 № НОМЕР_1 в гривнях та євро за період з 10 березня 2011 року по 16 жовтня 2015 року руху коштів не відбувалось (а.с. 10, зворот).

Згідно з випискою по рахунку ОСОБА_4 № НОМЕР_1 в доларах США за період з 10 березня 2011 року по 16 жовтня 2015 року по зазначеному рахунку відбувався наступний рух коштів: 31 березня 2011 року зараховано 3 611,71 доларів США; 14 квітня 2011 року - видача готівки з поточного рахунку в сумі 3 600 доларів США, залишок коштів станом на 14 квітня 2011 року - 11,71 доларів США; 23 червня 2011 року зараховано 1 497,14 доларів США; 20 липня 2011 року - видача готівки з поточного рахунку в сумі 1 509,68 доларів США; 09 лютого 2015 року - списання коштів в сумі 0,40 доларів США для сплати комісії за обслуговування неактивних рахунків згідно з договором РКО для фізичних осіб, без ПДВ.

Крім того, відповідно до відповіді АКБ «Індустріалбанк» від 17 травня 2018 року ОСОБА_4 у період з 18 квітня 1997 року по 16 жовтня 2016 року мала наступні рахунки:

НОМЕР_2 відкритий 26 березня 2004 року, дата закриття 18 травня 2013 року;

НОМЕР_3 відкритий 18 травня 2013 року у зв?язку з реорганізацією банку, дата закриття - 01 грудня 2017 року;

НОМЕР_4 відкритий 18 жовтня 2007 року, дата закриття - 07 травня 2008 року (а. с. 52).

Відповідно до виписки по рахунку ОСОБА_4 в АБ «Експрес Банк» остання операція по рахунку здійснена 18 травня 2013 року, залишок коштів на рахунку складає 00,00 грн (а. с. 53-55).

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Так, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

У роз'ясненнях, які містяться у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело та час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Пленум Верховного Суду України цією постановою роз'яснив, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статті 372 Цивільного кодексу України.

Згідно із ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 обґрунтовував свої вимоги тим, що за час шлюбу грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, були внесені на банківський рахунок на ім?я відповідача, а тому при поділі майна позивачеві належить ? їх частка.

Однак, з матеріалів справи слідує, що кошти з банківських рахунків були зняті під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об?єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Посилання позивача на те, що ці кошти були використані відповідачем на власний розсуд, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивачем на підтвердження вказаних обставин не надано належних та допустимих доказів.

Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Разом з тим, в поданій апеляційній скарзі заявник посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги показання свідків.

Зі змісту таких показань слідує, що сторони не проживали спільно з 2013 року, проте вказана обставина не може бути використана для підтвердження обставин використання спільних коштів відповідачем на власний розсуд не в інтересах сім?ї та цим доводам місцевим судом була надана належна правова оцінка.

При цьому режим окремого проживання в судовому порядку сторонами не встановлювався.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

При вирішенні цієї справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи апеляційної скарги в їх сукупності фактично зводяться до переоцінки доказів, власного тлумачення характеру спірних правовідносин, та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, а позивач на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання апеляційної скарги, судові витрати слід віднести за рахунок держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Вінницього міського суду Вінницької області від 03 вересня 2018 року без змін.

Судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції віднести за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Підпис С.К. Медвецький

Судді: Підпис С.Г. Копаничук

Підпис В.В. Оніщук

Згідно з оригіналом

Головуючий С.К. Медвецький