Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 754/17290/15-ц

провадження № 61-2415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство «Універсал Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року у складі судді Смирнової Є. П. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року у складі суддів: Желепи О. В., Кабанченко О. А., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 та публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» (далі - ПАТ «Універсал Банк») про визнання недійсними частин договору іпотеки.

Позов мотивовано тим, що 20 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та її батьком, ОСОБА_6, був укладений кредитний договір, згідно із яким позичальник отримав кредит у сумі 400 000,00 швейцарських франків строком до 10 серпня 20138 року зі сплатою за користування кредитом 12,95 % річних.

У цей же день між ПАТ «Універсал Банк» та дружиною позичальника, ОСОБА_5, за згодою ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, згідно із яким відповідач передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вказала, що вона поряд з іншими членами сім'ї ОСОБА_6, є спадкоємцем після смерті останнього у 2013 році, а також боржником перед ПАТ «Універсал Банк» в межах вартості успадкованого майна.

ОСОБА_4 вважає, що можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачена умовами договору іпотеки, може вплинути на її права та інтереси як спадкоємця вказаного майна. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя є окремим від іпотечного договором, а тому на його укладення потрібна згода іншого з подружжя, яку ОСОБА_6 не надавав.

Позивач просила суд визнати недійсними окремі положення договору іпотеки, які стосуються позасудового врегулювання через застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, а саме: положення п. 4.2 договору в частині «або - застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя»; а також п.п. 4.6 та розділ 5 Договору іпотеки - повністю.

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року в задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення договору іпотеки сторони погодили всі його умови, у тому числі пункт 5 договору - «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя». Оскаржені положення договору відповідають вимогам статті 203 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що надавши згоду на передачу своїй дружині ОСОБА_5 в іпотеку належного їй майна і право визначати їй самостійно умови такого забезпечення, він тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у липні 2016 року, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі є окремим від іпотечного договором. ОСОБА_6 не надавав окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження.

Відзив на касаційну скаргу відповідачі не подали.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди установили, що 20 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у сумі 400 000,00 швейцарських франків на строк до 10 серпня 2038 року зі сплатою 12,95 % річних.

20 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І. С. та зареєстрований у реєстрі за № 4813, згідно із яким відповідач передала в іпотеку належне їй нерухоме майно, квартиру АДРЕСА_1.

Оскільки вказана квартира була набута подружжям за час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя, то чоловік відповідача, ОСОБА_6, 20 серпня 2008 року надав нотаріально засвідчену письмову згоду дружині на передачу в іпотеку квартири на умовах на її розсуд.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Спадкоємцями після його смерті є дружина спадкодавця - ОСОБА_5, його син - ОСОБА_4 та його дочки - ОСОБА_8 та ОСОБА_4, які 30 травня 2014 року отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_6, надавши згоду на передачу ОСОБА_5 в іпотеку належного їй майна і право визначати самостійно умови такого забезпечення, тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Як вбачається з пункту 6.13 договору іпотеки, укладеного 20 серпня 2008 року між ПАТ «Універсал Банк» та ОСОБА_5, під час його укладення нотаріус роз'яснив сторонам зміст статей 572-593, 600, 601 ЦК України та статей 3, 4, 8, 18, 20, 35, 36, 38 Закону України «Про іпотеку» та інші законодавчі акти, які стосуються іпотеки.

При цьому, враховуючи підстави звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачені законодавством України, сторони погодили у пункті 4 договору іпотеки, що звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем у разі порушення будь-якого основного зобов'язання, що забезпечене іпотекою за цим договором, та/або будь-якого зобов'язання іпотекодавця за цим договором... на підставах: рішення суду; або виконавчого напису нотаріуса; або застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; або за договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя.

Крім того, відповідно до п. 5 «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя» сторони погодили можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, яке здійснюється відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі. При цьому іпотекодержатель самостійно визначає один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначений у пункті 5 договору.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Згідно з положеннями частини третьої цієї статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.

При цьому ОСОБА_6 за життя не звертався до банку із заявами щодо незгоди з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів.

Крім того, надавшизгоду на передачу своїй дружині ОСОБА_5 в іпотеку належного їй майна і право визначати їй самостійно умови такого забезпечення, він тим самим погодився й на те, що на майно відповідно до законодавства може бути звернене стягнення, в тому числі й у визначений умовами іпотечного договору позасудовий спосіб.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними окремих пунктів іпотечного договору.

Застереження в іпотечному договорі прирівнюється до відповідного договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, а тому доводи касаційної скарги про необхідність окремої згоди на включення до договору іпотеки відповідного іпотечного застереження є безпідставними.

Сторони передбачили, що позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, що не суперечить статті 36 Закону України «Про іпотеку», у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові ОСОБА_4

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 14 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк