Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 336/8212/15-ц

провадження № 61-10363св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року в складі судді Суркової В. П. та на постанову апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк) про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що 06 квітня 2007 року уклала з банком кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався надати їй кредитні кошти в сумі 39 200 доларів США для придбання нерухомого майна та 7 840 доларів США на оплату страхових. Посилаючись на те, що кредитні кошти вона так і не отримала, під час укладення договору їй не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо умов, вартості та ризиків, а також те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір містить несправедливі умови, у ньому відсутні істотні умови укладення договору, позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що твердження позивача про те, що кошти за договором позивач не отримувала, є безпідставними, оскільки позивач на протязі восьми років виконувала кредитний договір, сплачуючи кошти за ним, після укладення договору придбала квартиру та надала її в іпотеку банку. Крім того, позивач укладала з банком додаткові угоди про реструктуризацію боргу за кредитним договором.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували усіх обставин у справі, не дослідили надані позивачем докази, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

28 березня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 06 квітня 2007 року АТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_4 уклали кредитний договір № ZPААG100000020, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати ОСОБА_4 кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії у розмірі 39 200 доларів США для придбання нерухомості, а також 7 840 доларів США на сплату страхових платежів строком до 05 квітня 2027 року, а ОСОБА_4 зобов'язалася повернути кредитні кошти та сплатити відсотки шляхом внесення щомісячно платежів в сумі 514,59 доларів США.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов'язується видати грошові кошти через касу банку або шляхом перерахування на рахунок, указаний в пункту 7.1 кредитного договору.

06 квітня 2007 року ОСОБА_4 звернулась з анкетою-заявою про видачу готівки в сумі 39 200 доларів США.

У зазначеній анкеті-заяві зазначено, що позичальник ознайомлена та згодна з умовами кредитування, які були їй надані у письмовій формі. Своїм підписом підтвердила факт про надану повну інформацію про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», а саме: мету, для якої кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тим відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів їх частота та обсяги.

Згідно з меморіальним ордером № 102 ОСОБА_4 отримала в банку кошти в сумі 39 200 доларів США, що еквівалентно 197 960 грн.

Справжність підпису на цьому ордері позивач не заперечувала.

Згідно з пунктом 7.2 кредитного договору для виконання його умов банк відкриває позичальнику рахунок для зарахування коштів, спрямованих для погашення заборгованості за кредитом, процентів, винагороди та інших платежів.

Відповідно до виписки з рахунку ОСОБА_4 починаючи з травня 2007 року до травня 2014 року здійснювала періодичні платежі на виконання умов кредитного договору.

Пунктом 7.3 передбачено, що забезпеченням виконання позичальником зобов'язання за цим кредитним договором виступає трикімнатна квартира, розташована за адресою: м. Запоріжжя. АДРЕСА_1.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 06 квітня 2007 року сторони уклали договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_4 на праві власності на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 квітня 2007 року.

Ураховуючи те, що позивач не заперечувала справжності підпису на меморіальному ордері, з травня 2007 року до травня 2014 року вносила періодичні платежі за кредитним договором, на виконання його умов передала в іпотеку банку придбану за кредитні кошти квартиру, підстави уважати, що позивач не отримувала кошти за кредитним договором відсутні.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суди, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, дійшли обґрунтованого висновку про те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляла заперечень чи додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.

Аргументи касаційної карги про те, що кредитні кошти вона так і не отримала, під час укладення договору їй не було повідомлено повну та достовірну інформацію щодо умов, вартості та ризиків, а також те, що умови договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір містить несправедливі умови, у ньому відсутні істотні умови укладення договору, не заслуговують на увагу, оскільки спростовуються змістом укладеного кредитного договору, встановленими судом обставинами та наданими сторонами доказами.

Суди розглянули дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 21 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат