Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 756/16220/13-ц

провадження № 61-18757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, Оболонський районний відділ Державної міграційної служби України у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року в складі судді Луценко О. М. та на рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 грудня 2016 року в складі суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2013 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» або банк) звернулося до суду з позовом доОСОБА_4, ОСОБА_5, Оболонського районного відділу Державної міграційної служби України у м. Києві про виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зняття відповідачів з реєстраційного обліку. Посилаючись на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 04 липня 2012 року в зв'язку з невиконанням відповідачами зобов'язань за кредитним договором, звернено стягнення на предмет іпотеки, а саме спірну квартиру шляхом її продажу від імені банку та надано банку всі повноваження продавця, необхідні для здійснення продажу цієї квартири, та враховуючи, що відповідачі продовжують проживати у вказаній квартирі та зареєстровані в ній, що є перешкодою у здійсненні реалізації права її продажу, просило суд задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено частково, виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5 та всіх проживаючих мешканців з житлового приміщення квартири АДРЕСА_1, в іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 243,60 грн судового збору та 630 грн витрат пов'язаних з опублікуванням оголошення в засобам масової інформації.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки передана відповідачами в іпотеку квартира, яка придбана за рахунок кредитних коштів, то на підставі статті 109 ЖК Української РСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку» відповідачі підлягають виселенню з неї.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року змінено, виключено з резолютивної частини рішення «та всіх проживаючих мешканців». В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року та на рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справу, витребувано з Оболонського районного суду м. Києва зазначену справу та зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

21 березня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

У травні 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На час розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 заперечення/відзиви, не надходили.

Суди встановили, що 18 грудня 2006 року ОСОБА_4 уклав з Банком «Фінанси та Кредит», правонаступником якого ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» кредитний договір, а 30 січня 2009 року додаткову угоду №1 до нього, відповідно до яких банк надав відповідачув тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредит в сумі 448 000,00 доларів США зі сплатою 12% річних зі строком до 17 грудня 2026 року.

У забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 18 грудня 2006 року ОСОБА_4 уклав з банком іпотечний договір, відповідно до якого передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).

04 липня 2012 року Оболонський районний суд м. Києва у справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 ухвалив рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру шляхом її продажу від імені банку, за початковою ціною 2 064 975 грн з наданням банку всіх повноважень продавця, необхідних для здійснення продажу.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

За змістом частин першої, другої статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення.

Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що квартира передана відповідачами в іпотеку банку, придбана ними за рахунок кредитних коштів та враховуючи, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу як звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі договору, дійшли обгрунтованого висновку про наявність підстав для виселення відповідачів зі спірної квартири.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 15 листопада 2015 року в справі № 6-1630 цс 15, від 25 листопада 2015 року в справі № 6-1061 цс 15 та від 30 вересня 2015 року в справі № 1892 цс 15.

Ураховуючи, що суд першої інстанції в резолютивній частині рішення зазначив про виселення інших осіб, які не встановлені судом і не визначено правові підстави їх виселення, висновок апеляційного суду про те, що в резолютивній частині рішення суду слова «та всіх проживаючих мешканців» підлягає виключенню, є правильним.

Доводи касаційної скарги про незастосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не заслуговують на увагу, оскільки квартира, передана відповідачами в іпотеку банку, придбана ними за рахунок кредитних коштів.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду та не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 січня 2017 року зупинено виконання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому виконання рішення на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконаннярішення Оболонського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат