Номер провадження: 22-ц/785/482/18
Головуючий у першій інстанції Виноградова Н. В.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018 року м. Одеса

Справа № 523/10844/16-ц

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

учасники справи:

- позивач - ОСОБА_4;

- відповідач - Одеський приватний навчально-виховний комплекс «Дошкільний навчальний заклад - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад»;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Виноградової Н.В. 06 листопада 2017 рокуо 16 годині 06 хвилин в м. Одесі,

встановила:

У липні 2016 р. ОСОБА_4звернулася до суду з вищезазначеним неодноразово уточненим у листопаді місяці цього ж року, травні та червні 2017 р. позовом, в якому остаточно просила стягнути на її користь з Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад»: 1) невиплачену заробітну плату у розмірі - 6 568,01 грн.; 2) щорічну допомогу при наданні відпустки у розмірі - 2 227,20 грн.; 3) компенсацію за невикористану соціальну відпустку у розмірі - 1 428,91 грн.; 4) недоплату за соціальну відпустку у розмірі - 2 355,30 грн.; 5) компенсацію за час затримки розрахунку у розмірі - 394 277,22 грн.. Усього - 401 906,64 грн.; 5) відшкодування моральної шкоди у розмірі - 5 000,00 грн..

Позовна заява обґрунтована тим, що з 24.09.2012 р. ОСОБА_4 працювала в Одеському приватному навчально-виховному комплексі «Дошкільний навчальний заклад - спеціалізована школа І-ІІІ ступенів «Хабад» (далі - Навчальний заклад) на посаді вихователя. Згідно наказу № 125 від 05.12.2012 р. вона була звільнена з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП.

При звільненні не були сплачені вищевказані належні їй суми.

Несвоєчасне отримання належних їй сум призвело до завдання моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 06.11.2017 р. в задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що 24.09.2012 р. ОСОБА_4 була прийнята на роботу до навчального закладу на посаду вихователя пришкільного інтернату з 24.09.2012 р. по 30.08.2013 р. за терміновим трудовим контрактом, з двомісячним випробувальним строком, згідно наказу № 97- к від 24.09.2012 р.. Звільнена з роботи за угодою сторін, згідно наказу 125-к від 05.12.2012 р..

Оплата вихователя пришкільного інтернату проводилась згідно наказу № 129 від 25.09.2012 р. із розрахунку 30 годин на тиждень. Згідно п. 4 змін та доповнень тарифікаційного списку педагогічних працівників Одеського приватного НВК «Хабад» з 24.09.2012 р. ОСОБА_4 працювала погодинно. У випадку, коли обов'язки чергового виконує працівник, який має педагогічну освіту, йому виплачувалася надбавка у розмірі - 20 % за фактично відпрацьований час.

Педагогічний стаж ОСОБА_4 становив 17 років 1 місяць, тому останній нараховувалася і сплачувалася щомісячна надбавка за вислугу років у розмірі - 20 % від ставки заробітної плати, згідно змін та доповнень до тарифікаційного списку педагогічних працівників Одеського приватного НВК «Хабад».

Встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2011 р. № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» надбавка за престижність праці педагогічних працівників у розмірі - 20 % ставки заробітної плати нараховувалась та виплачувалась.

Ставка заробітної плати ОСОБА_4 (категорія «Спеціаліст») та надбавки вказані у наказі № 129 від 25.09.2012 р. складали - 1 392 гривні.

Перевіркою Державної територіальної інспекції з питань праці в Одеській області додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 03 було встановлено, що станом на 14.08.2013 р. ОСОБА_4 не виплачено грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, не виплачена при звільнені заробітна плата за декілька днів грудня 2012 р..

15.08.2013 р. та від 27.08.2013 р. навчальний заклад сплатив ОСОБА_4 компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки за період з 24.09.2012 р. по 05.12.2012 р. у розмірі - 1 161,92 грн. та заробітну плату в розмірі - 311,14 грн..

Щорічна відпустка ОСОБА_4 становить 42 календарних днів, про що вказано у Постанові Кабінету Міністрів України №346 від 14 квітня 1997 р.. Дана постанова діяла у вересні - грудні 2012 р, коли працювала ОСОБА_4 і діє по теперішній час.

Допомога на оздоровлення ОСОБА_4 не виплачувалася, оскільки їй не надавалася чергова відпустка, а була сплачена грошова компенсація за невикористану відпустку.

На підтвердження права на додаткову відпустку як одинокої матері ОСОБА_4 не надала доказів сповіщення роботодавця про наявність такого права (а. с. 164 - 167).

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про задоволення її позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт вказує на те, що суд безпідставно не прийняв до уваги, що на час її звільнення з нею не було здійснено повного розрахунку. Вона має право на відпустку з розрахунку 56 календарних днів, а не 42 календарних дня. Також вона має право на додаткову відпустку як одинка матір. Не розглянуті вимоги про стягнення сум за перепрацювання годин та престижність роботи.

ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримали викладені в апеляційній скарзі доводи та вимоги.

Навчальний заклад у відзиві на апеляційну скаргу вважав необхідним скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції залишити без змін. Посилався на те, що відпустка вихователю становить 42 календарних дня. Допомога на оздоровлення не підлягає наданню, оскільки ОСОБА_4 чергова відпустка не надавалася. Позивачка не надавала навчальному закладу відомостей про те, що вона є одинокою матір'ю і не вимагала надання їй у зв'язку з цим додаткової відпустки. Оплата праці вихователя здійснювалася виходячи із розрахунку навантаження 30 годин на тиждень. При цьому усі передбачені законодавством надбавки за стаж, престижність, роботу у нічній час нараховувалися та були сплачені.

Представник навчального закладу у судовому засіданні підтримав викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи та вимоги.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення учасників справи, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішення, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.

Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, чинного на час розгляду справи апеляційним судом, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4. Висновки суду відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 116, 117, 233 КЗпП України) та процесуального (ст. ст. 11, 60, 61, 179, 213 ЦПК України, які були чинними на час ухвалення рішення, ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України) права.

Висновки суду першої інстанції зроблені, відповідні правовідносини між сторонами встановлені на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно наказу № 97- к від 24.09.2012 р. (а. с. 36) ОСОБА_4 була прийнята на роботу до Одеського приватного НВК «Хабад» на посаду вихователя пришкільного інтернату з 24.09.2012 р. по 30.08.2013 р. за терміновим трудовим контрактом з двомісячним випробувальним строком.

Згідно поданої заяви та наказу № 125-к від 05.12.2012 р. ОСОБА_4 звільнена з роботи з 05.12.2012 р. за угодою сторін (а. с. 37 - 39).

Ставка заробітної плати (категорія «Спеціаліст») та надбавки вказані у наказі № 129 від 25.09.2012 р. складали - 1 392,00 грн. (а. с. 40 - 43).

Оплата вихователя пришкільного інтернату проводилась згідно наказу № 129 від 25.09.2012 р. із розрахунку - 30 годин на тиждень. Згідно п. 4 змін та доповнень до тарифікаційного списку педагогічних працівників Одеського приватного НВК «Хабад» з 24.09.2012 р. ОСОБА_4 працювала погодинно. У випадку, коли обов'язки чергового виконувала ОСОБА_4 їй виплачувалася надбавка у розмірі - 20 % за фактично відпрацьований час.

Педагогічний стаж ОСОБА_4 становив 17 р. 1 міс., тому останній нараховувалася і сплачувалася щомісячна надбавка за вислугу років у розмірі - 20% від ставки заробітної плати, згідно змін та доповнень до тарифікаційного списку педагогічних працівників Одеського приватного НВК «Хабад» на 01.09.2012р..

Встановлена постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.2011 р. № 373 «Про встановлення надбавки педагогічним працівникам дошкільних, позашкільних, загальноосвітніх інших установ і закладів незалежно від їх підпорядкування» надбавка за престижність праці педагогічних працівників у розмірі - 20% ставки заробітної плати нараховувалась та виплачувалась ОСОБА_4.

Перевіркою Державної територіальної інспекції з питань праці в Одеській області додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 03 було встановлено, що станом на 14.08.2013 р. ОСОБА_4 при її звільненні не виплачено грошову компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки, не виплачена при звільнені заробітна плата за декілька днів грудня 2012 р. (а. с. 7 - 8, 66 - 73). Інших порушень трудового законодавства даною перевіркою не встановлено.

15.08.2013 р. та від 27.08.2013 р. навчальний заклад сплатив ОСОБА_4 компенсацію за всі не використані дні щорічної відпустки за період з 24.09.2012 р. по 05.12.2012 р. у розмірі - 1 161,92 грн. та заробітну плату в розмірі - 311,14 грн. (а. с. 58, 60).

Щорічна відпустка ОСОБА_4 становить 42 календарних дні, про що вказано у Постанові Кабінету Міністрів України № 346 від 14 квітня 1997 р.. Дана постанова діяла у вересні - грудні 2012 р., коли працювала ОСОБА_4.

Допомога на оздоровлення ОСОБА_4 не виплачувалася, оскільки їй не надавалася чергова відпустка, а була сплачена грошова компенсація за невикористану відпустку.

На підтвердження права на додаткову відпустку як одинокої матері ОСОБА_4 не надала доказів сповіщення роботодавця про наявність у неї такого права.

Між сторонами виникли правовідносини щодо сплати всіх належних працівникові сум.

Згідно із ст. ст. 116, 117 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Колегія суддів на підставі наявних у справі доказів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для виплати позивачці додаткових виплат, на які вона претендує. Апелянт не надала доказів, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Доводи апелянта про те, щосуд безпідставно не прийняв до уваги, що на час її звільнення з нею не було здійснено повного розрахунку, вона має право на відпустку з розрахунку 56 календарних днів, а не 42 календарних дня, також вона має право на додаткову відпустку як одинка матір, не розглянуті вимоги про стягнення сум за перепрацювання годин та престижність роботи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони суперечать наявним у справі доказам про нарахування та виплату заробітної плати, табелям обліку робочого часу, розрахунковим листкам, видатковим касовим ордерам (а. с. 40 - 56), положенням які містяться в постанові КМ України від № 346 від 14 квітня 1997 р.. Доказів того, що ОСОБА_4 повідомляла під час роботи адміністрацію навчального закладу про те, що вона є одинокою матір'ю матеріали справи не містять.

Колегія суддів також приймає до уваги, що належні позивачці суми невиплаченої грошової компенсації за невикористані дні відпустки та заробітної плати за грудень 2012 р. були сплачені навчальним закладом 15 та 27 серпня 2013 р.. З вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку ОСОБА_4, у порушення вимог ст. 233 КЗпП України, звернулася - 29.07.2016 р. (а. с. 1), тобто майже через три роки.

Таким чином, апеляційна скарга ОСОБА_4 є безпідставною, а тому її треба залишити без задоволення.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержання норм матеріального і процесуального права.

За вищевикладених обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Судом повно та всебічно досліджені наявні в матеріалах справи докази, їм надана правильна оцінка, порушень норм матеріального та процесуального права не допущено. Підстави для скасування, зміни рішення суду першої інстанції в межах доводів ОСОБА_4, а також для прийняття доводів апеляційної скарги останньої у суду апеляційної інстанції відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України колегія суддів,

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4- залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 06 листопада 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19 березня 2018 року.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: А. А. Калараш

О. М. Таварткіладзе