АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі:

Головуючого судді: Одринської Т.В.,

Суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

при секретарі: Коротун І.В.

розглянув в спрощеному провадженні цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

за апеляційною скаргою представника ПАТ КБ " ПриватБанк" ОСОБА_4Л

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2018 року

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2017 року ПАТ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором. Позов обгрунтовано тим, що 04 вересня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № PLEMRX00200004, за умовами якого, останій отримав грошові кошти в сумі 1772,08 коп., зі сплатою 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань за вказаним договором, станом на 09 листопада 2017 року утворилася заборгованість у сумі 23 305,59 грн., з яких: 4729,36 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 28,35 - заборгованість по комісії; 16960,90 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 1085,98 грн. - штрафу (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 23305,95 грн. та судовий збір.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2018 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 "ПриватБанк" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором № PLEMRX00200004 від 04.09.2006 року відмовлено в повному обсязі.

Рішення районного суду вмотивоване тим, що позивач звернувся з позовом поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

З вказаним рішенням не погодився позивач та подав на нього апеляційну скаргу,в якій просив рішення скасувати та постановите нове, яким задовольнити позовні вимоги банку. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому, що Банком не пропущено строк позовної давності, оскільки 21 березня 2015 року позивачем здійснено списання з рахунку відповідача для погашення кредитної заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості, який міститься в матеріалах справи. Дії банку щодо договірного списання відповідачем не оскаржені, незаконними не визнані, тому на дані правовідносини поширюється дія ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 04.09.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк») та відповідачем ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № PLEMRX00200004, шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_3 отримав строковий кредит у розмірі 1772,10 грн. на строк 12 місяців, з 04.09.2006 р. по 05.09.2007 р. включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 28,35 грн. та єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 161,1 грн. в обмін на зобов'язання Позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії в зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ) строки: щомісячної сплати з «18» по «25» число кожного місяця щомісячного платежу у сумі 185,94 грн.

Укладений між сторонами договір відповідає порядку укладення договорів приєднання відповідно до вимог ч. 1 ст. 634 ЦК України.

З розрахунку заборгованості наданого позивачем вбачається, що станом на 09.11.2017 року за ОСОБА_3 рахується заборгованість у сумі 23305,59 грн., з яких:

-4729,36 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом;

-28,35 грн. - заборгованість по комісії;

-16961,90 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором;

а також штрафи:

-500, 00 грн. штраф (фіксована частина),

-1085,98 грн. - штраф (процентна складова).

З наданого розрахунку вбачається, що поточна заборгованість за тілом кредиту утворилась з 27.03.2007 року у сумі 168,84 грн., яку винесено на прострочену заборгованість за тілом кредиту, що станом на 06.09.2007 року склала 520,06 грн.

Судом першої інстанції вірно встановлено та сторонами не заперечується, що останній платіж в сумі 479,42 грн. відповідачем здійснено 20.07.2007 року, а 21.03.2015 року позивачем здійснено автоматичне списання коштів з рахунку відповідача у рахунок погашення кредитної заборгованості.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що на час звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» до суду з вказаним позовом сплинув строк позовної давності встановлений Законом та визначений сторонами у договорі, а автоматичне списання Банком коштів з поточних рахунків Позичальника, що передбачено п. 3.2.5 Умов договору, не є, в розумінні ч. 1 ст. 264 ЦК України, підставою переривання строку позовної давності.

Такий висновок відповідає встановленим обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали строковий кредитний договір з терміном дії по 05.09.2007 року включно, вказаний кредитний договір не пролонговувався.

Згідно з п. 5.5. договору строк позовної давності згідно вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки встановлено сторонами у п'ять років.

Останній платіж відповідачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено 20 липня 2007 року, після чого грошові зобов'язання за договором ним не виконувались.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його прушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, починаючи з 26.08.2007 року, тобто з дня прострочення повернення чергової частини боргу, у ПАТ КБ «ПриватБанк» виникло право пред'явити до ОСОБА_3 вимогу про виконання зобов'язання за кредитним договором від 04 вересня 2006 року. В свою чергу, ОСОБА_2 звернувся з вимогою до відповідача, лише 18.12.2017 року, більше ніж через 10 років.

Доводи апеляційної скарги Банку, про те, що списання грошових коштів з рахунку відповідача 21.03.2015 року було законним, та перериває строк позовної давності є помилковим, виходячи з наступного.

За змістом частини першої ст. 264 ЦК України підставою вважати, що перебіг позовної давності перервався, є вчинення особою саме дій, що свідчать про визнання нею свого боргу, зокрема, самостійного зарахування на рахунок позивача певної частини заборгованості.

Згідно пункту 3.2.5 вказаних Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», позичальник доручає банку списувати кошти з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

Встановлено, що строк кредитного договору закінчився в 06 вересня 2007 року, а тому, враховуючи вказані умови договору та положення ст. 264 ЦК України, самостійне списання позивачем з рахунку відповідача грошових коштів 21.03.2015р., після спливу строку дії договору з метою погашення заборгованості за кредитом, не є дією відповідача, що свідчить про визнання ним свого боргу і відповідно не може бути підставою для переривання позовної давності. Такого висновку дійшов Верховний Суд в Постанові № 191/2478/15-ц від 12.04.2018року та № 570/1327/17 від 16 квітня 2018 року.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що списання позивачем сум на погашення заборгованості за договором, строк дії якого минув, не є перериванням строку позовної давності. З даним позовом ОСОБА_2 звернувся поза межами позовної давності визначеної сторонами у договорі у пять років.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2018 року підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючисьст.ст. 367, п. 1ч. 1 ст. 374 , 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ПАТ КБ " ПриватБанк" ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя: Т.В. Одринська

Судді: /підписи/ ОСОБА_5

ОСОБА_6

копія вірно:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області_____________________Т.В. ОСОБА_1