Рiвненський мiський суд Рівненської області в особi суддi Куцоконя Ю.П.,
з участю: секретаря судового засідання Ющук О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засiданнi в мiстi Рiвному
ОСОБА_2 звернулася до Рівненського міського суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить суд збільшити розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 на її користь на утримання дітей ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з розміру 800 грн щомісячно на кожну дитину до 1100 грн щомісячно на кожну дитину до повноліття дітей та розірвати її шлюб з ОСОБА_3, зареєстрований 26 листопада 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1803.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що від шлюбу з відповідачем вони мають трьох неповнолітніх дітей: дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 06 жовтня 2015 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дітей по 800 грн щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Проте, після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, збільшилися її фактичні витрати на утримання дітей через зростання цін на продукти харчування, дитячий одяг тощо, тому на сьогоднішній день вказана сума є недостатньою для матеріального утримання дітей. Крім того, вищезазначений розмір аліментів є меншим від мінімального гарантованого державою розміру аліментів. Позивач також зазначила, що довгий час намагалися зберегти сім'ю, однак, на ґрунті несумісності характерів та поглядів на сімейне життя, у неї з відповідачем почали виникати непорозуміння, взаємна відчуженість. Більше двох років вони не ведуть спільного господарства, спільних інтересів не мають, не підтримують подружніх стосунків. Також вони втратили почуття взаємної любові та поваги. На переконання позивача, зберегти шлюб з відповідачем уже немає можливості.
Позивач ОСОБА_2 подала суду письмову заяву, в якій позов підтримала у повному обсязі та просить суд його задовольнити. Розгляд справи просить провести у її відсутність та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином. Повідомлення про причини неявки від відповідача не надійшло. Відзив на позов відповідач не подав.
Дослідивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю.
Судом встановлено, що сторони з 26 листопада 2010 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції актовий запис № 1803. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: дочку ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3.
На теперішній час сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують, проживають окремо, спільного господарства не ведуть, не мають спільних інтересів і не піклуються один про одного.
Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.
За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.
Статтею 24 СК України закріплено один із головних принципів шлюбу - його добровільність. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Як слідує з положень статті 51 Конституції України, добровільність шлюбу відноситься до основних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до вимог статті 112 СК України, якою визначено підстави для розірвання шлюбу за позовом одного з подружжя, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Судом встановлено, що подальше спiльне життя подpужжя i збеpеження шлюбу супеpечило б iнтеpесам позивача, що мають для неї iстотне значення, а тому шлюб мiж стоpонами необхiдно pозipвати.
Відповідно до вимог частини першої статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них.
Відповідно до вимог частини першої статті 182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
При цьому, відповідно до частини другої статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Згідно статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень.
Як визначено у статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2).
Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4)
Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Він повинен, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцин 6).
Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Оцінюючи положення статті 180 СК України щодо обов'язку батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття в контексті згаданого законодавства, суд визнає, що забезпечення дитини на рівні встановленого прожиткового мінімуму є спільним обов'язком батьків, тобто матері та батька.
За наведених обставин, враховуючи загальні засади регулювання сімейних відносин, визначених у статті 7 СК України, а саме, рівність прав і обов'язків жінки та чоловіка у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, а також приймаючи до уваги положення частини другої статті 182 СК України в редакції Закону України від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, суд вважає необхідним та доцільним змінити розмір аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у розмірі по 1100 грн щомісячно на кожну дитину, визнаючи вказаний розмір аліментів справедливим та розумним.
При цьому суд також враховує, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача за рішенням суду від 06 жовтня 2015 року (по 800 грн на кожну дитину) на теперішній час є меншим від мінімального розміру аліментів, встановленого частиною другою статті 182 СК України
На пiдставi ст.ст.24,110,112,182,192 Сiмейного кодексу України, керуючись ст.ст.258,259,264,265,273,280,281,282,284,289,352,354 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_2 задовольнити повністю.
Шлюб мiж ОСОБА_2 і ОСОБА_3, зареєстрований 26 листопада 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис № 1803, розірвати.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, дочки ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі по 1100 (одній тисячі сто) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття дітей.
Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави 1409 (одну тисячу чотириста дев'ять) гривень 60 копійок судових витрат по справі, що складаються з судового збору.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до апеляцiйного суду Рівненської області через Рiвненський мiський суд.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач - ОСОБА_2, місце проживання: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.
Відповідач - ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_2.
Суддя: Ю.П.Куцоконь