П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 квітня 2018 року

м. Рівне
Справа №569/12163/17
Провадження №22-ц/787/602/2018
Головуючий суддя у суді 1 інстанції: Ковальов І.М.
Дата постановлення судового рішення: 23 січня 2018 р.
Час постановлення судового рішення: невідомий.
Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.М., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

учасники справи: сторони та їх представники,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договорами позики,
в с т а н о в и в:
У серпні 2017 року в суд звернувся ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за трьома договорами позики на суму 593 685, 73 гривні, на суму 215 996, 75 гривень і на суму 98 212, 77 гривень. Мотивуючи позов, зазначав про виникнення спірної заборгованості внаслідок прострочення відповідачем позикових зобов`язань за договорами від 21.11.2013 року, від 11.01.2014 року та від 24.06.2014 року.

Рішенням Рівненського міського суду від 23 січня 2018 року позов задоволено:

Стягнуто із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідент. номер платника податків НОМЕР_1 , що мешкає у с. Марковка Баранівського району Житомирської області, на користь ОСОБА_2 , ідент. номер платника податків НОМЕР_2 , що мешкає у АДРЕСА_1 ,

-заборгованість за договором позики від 21.11.2013 року в сумі 259 226 гривень основного боргу, 9 410 гривень штрафу, 133 661, 64 гривень трьох відсотків річних, 191 387, 21 гривень інфляційних втрат, а всього 593 685, 73 гривні;

-заборгованість за договором позики від 11.01.2014 року в сумі 77 768, 12 гривень основного боргу, 10 930 гривень штрафу, 46 660, 87 гривень трьох відсотків річних, 80 637, 76 гривень інфляційних втрат, а всього 215 996, 75 гривень;

-заборгованість за договором позики від 24.06.2014 року в сумі 35 000 гривень основного боргу, 10 600 гривень штрафу, 20 328, 77 гривень трьох відсотків річних, 32 284 гривень інфляційних втрат, а всього 98 212, 77 гривень;

-8 000 гривень понесеного судового збору.

На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликався на порушення судом норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення справи.

На її обґрунтування зазначав про поважність причин своєї відсутності в судовому засіданні та належних заперечень проти позовних вимог. Заперечення у письмовій формі разом із клопотаннями про застосування позовної давності і відмову в зв`язку з цим у позові та призначення судової почеркознавчої експертизи він підготував, однак не подав їх через хворобу. Натомість суд розглянув справу за його відсутності, не визнавши причини неявки поважними, чим не додержано вимог ст. 223 ЦПК України. Порушено судом також і положення ст.ст. 43, 49 ЦПК України щодо реалізації стороною своїх процесуальних прав у судовому засіданні. Наведеним суд однобічно з`ясував обставини справи, що потягло хибність його висновків. Оскільки позичальник передав не 10 000 доларів США, що було еквівалентно 80 000 гривень, а лише 3 000 доларів США, що відповідає 23 979 гривень, тому обчислення розміру заборгованості проведення неправильно.

Вважав, що достатніми є підстави для застосування до спірних відносин правил позовної давності та відмову в зв`язку з цим у позові.

На його думку, ОСОБА_2 маніпулював із розміром заборгованості, через певний час переводячи його з боргу в іноземній валюті у національну валюту і навпаки. Такими діями він порушував положення ст.ст. 19-47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", які регулюють операції з валютними цінностями. Також вказував про недодержання ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж саме порушення. Даний правовий дефект випливає із умов п. 10 договорів позики, де встановлено додаткову відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань.

Крім того, в оскаржуваному рішенні зазначено про стягнення процентів за користування позикою, а не за несвоєчасне виконання зобов`язань, розмір яких визначається розміром основного боргу, штрафом (пенею) за прострочення виконання зобов`язання та інфляційними втратами.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову в частині розміру доведеності його вимог належними доказами; застосувати до правочину позики від 11.01.2014 року на суму 24 000 гривень наслідки спливу позовної давності, відмовивши в цій частині позову.

Просить також вирішити питання про розподіл судових витрат у справі.

У поданому відзиві представник позивача адвокат Гладчук З.Я., вважаючи оскаржуване рішення законним та обґрунтованим, просила залишити його без змін, а апеляційну скаргу відхилити. На її переконання, судом правильно, всебічно та повно встановлені обставини справи, а також характер правовідносин, які виникли між сторонами і застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні спору. З огляду на наведене просила рішення в цій частині залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У відповіді на відзив ОСОБА_1 визнав вимоги позивача частково, вважаючи, що розмір заборгованості складається із 35 000 гривень боргу за позикою і 32 284 гривні інфляційних втрат.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи відповідача, колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості, адже факти тримання відповідачем позикових коштів за трьома відповідними договорами стверджуються допустимими і належними доказами у справі. Оскільки позичальником прострочено грошові зобов`язання, тому стягненню з нього на користь позикодавця підлягали безпосередня заборгованість за трьома договорами позики, штраф, сума трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Проте з висновками про стягнення інфляційних втрат погодитися не можна.

Як убачається з матеріалів справи, 21 листопада 2013 року ОСОБА_2 передав відповідачу грошові кошти у сумі 80 000 гривень, що було на той час еквівалентно 10 008, 76 доларів США, строком до 30 січня 2014 року. Ці обставини підтверджені відповідними договором та розпискою ОСОБА_1 (а.с. 11-11, зв.; 12).

Незабаром 11 січня 2014 року позикодавець передав позичальнику грошові кошти у сумі 24 000 гривень, що станом на день виникнення правовідносин становило 3 002, 63 доларів США, зі строком закінчення позикових правовідносин до 26 лютого 2014 року. Зазначене стверджується відповідним договором та розпискою позичальника (а.с. 13-13, зв.; 14).

В подальшому 24 червня 2014 року ОСОБА_2 передав на користь ОСОБА_1 3 000 доларів США, що становило на той час 35 634, 816 гривень. Строк виконання зобов`язань визначено до 1 вересня 2014 року. Наведені обставини підтверджено договором та розпискою позичальника (а.с. 15-15; 16).

За умовами договорів у випадку прострочення позичальником понад 10 календарних днів, встановлених строків погашення заборгованості позичальник сплачує позикодавцю штраф (неустойку) у виді пені розміром 0, 5% від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 10 гривень за кожен день прострочення, включаючи перші 10 днів прострочення та день повного погашення заборгованості. Позовну давність для пред`явлення наведених вимог сторонами визначено тривалістю у 3 роки.

Договорами додатково передбачено цивільно-правову відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань у виді 20 % річних з простроченої суми відповідно до вимог ст. 625 ЦК України та суму інфляційних втрат.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, місцевий суд обґрунтовано задовольнив позов, стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 21.11.2013 року в сумі 259 226 гривень основного боргу, 9 410 гривень штрафу та 133 661, 64 гривень трьох відсотків річних; заборгованість за договором позики від 11.01.2014 року в сумі 77 768, 12 гривень основного боргу, 10 930 гривень штрафу та 46 660, 87 гривень трьох відсотків річних; заборгованість за договором позики від 24.06.2014 року в сумі 35 000 гривень основного боргу, 10 600 гривень штрафу та 20 328, 77 гривень трьох відсотків річних; 8 000 гривень понесеного судового збору.

При цьому апеляційний суд ураховує, що самі по собі спосіб нарахування та правильність обчислення розміру спірних основного боргу, штрафу і суми трьох процентів річних відповідачем не оспорювалися.

Згідно із ст.ст. 509, 526, 530, 612, 625, 629, 1046, 1049-1050 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Договір є обов`язковим для виконання.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або ж таку кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Щодо стягнення інфляційних втрат, то колегія суддів не може погодитися із обґрунтованістю.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ст. 1 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, яке купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тобто норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.

Приходячи до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що оскільки розмір основного боргу на момент ухвалення судом свого рішення визначався як еквівалент заборгованості у доларах США, тому застосування до спірних правовідносин положень про інфляційні втрати не ґрунтується на вимогах закону.

Таким чином, у цій частині оскаржуване рішення підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позову про стягнення інфляційних втрат за трьома договорами.

Щодо доводів апеляційної скарги про хибність висновків суду з приводу неповажності причин відсутності відповідача у судовому засіданні, то колегія суддів не може з ними погодитися.

Так, 20 листопада 2017 року ОСОБА_1 був присутній у судовому засіданні та давав пояснення з приводу спору, йому було роз`яснено процесуальні права учасника справи. Також він був ознайомлений із часом і датою наступного судового засідання на 23 січня 2018 року, про що особисто розписався в довідковому листі до справи (а.с. 37-39). В той самий час будь-яких заяв чи клопотань про причини своєї відсутності в судовому засіданні 23 січня 2018 року він суду не подавав. Покликання на це він зробив лише при поданні апеляційної скарги. Оскільки перерва між судовими засіданнями була тривалою два місяці, тому визнати причини його відсутності поважними апеляційний суд не в змозі.

З огляду на це неможливо задовольнити його заяву про застосування до спірних відносин позовної давності та часткову відмову в позові з цієї підстави.

Не заслуговують на увагу і твердження автора скарги про помилковість розміру спірних коштів замість 80 000 гривень, що складало 10 000 доларів США, позичено було лише 3 000 доларів США. Дані доводи є безпідставними і спростовуються правильністю висновків суду.

Подаючи апеляційну скаргу, відповідач заявляв клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, від якого відмовився безпосередньо в засіданні суду апеляційної інстанції.

Не можна погодитися як з необґрунтованими і з твердженнями автора скарги про суперечність висновків суду правилам ст.ст. 19-47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", які регулюють операції з валютними цінностями, а також про недодержання ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж саме порушення.

Решта доводів апеляційної скарги, в т.ч. і про незаконність стягнення процентів за користування позикою, колегією суддів до уваги не беруться і спростовуються умовами договору та положеннями закону.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для часткового скасування оскаржуваного рішення та відмову в задоволенні позову в цій частині відповідно до п. 4 ч. 1 і ч. 2 ст. 376 ЦПК України є застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які не підлягали застосуванню.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду від 23 січня 2018 року скасувати в частині стягнення 191 387, 21 гривень інфляційних втрат за договором позики від 21 листопада 2013 року, 80 637, 76 гривень інфляційних втрат за договором позики від 11 січня 2014 року та 32 284 гривні інфляційних втрат за договором позики від 24 червня 2014 року.

В цій частині позову ОСОБА_2 відмовити.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повне судове рішення складено 18.04.2018 р. о 10 год. 50 хв.