Справа № 307/2708/17
Провадження № 2/307/251/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2018 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Бобрушко В.І., при секретарі Фера В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах якої звернувся ОСОБА_2 до ОСОБА_3 сільської ради, де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 сільської ради, де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове нерухоме майно. В позовній заяві зазначила, що 5 квітня 2017 року померла її бабуся ОСОБА_4, яка постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_1 (на даний час №17). При житті, 25 травня 2010 року, бабуся склала заповіт, яким заповіла їй як своїй онуці все своє майно. Після смерті бабусі залишилось спадкове майно за вищевказаною адресою і у встановлений законом шестимісячний строк вона звернулася в державну нотаріальну контору з заявою про прийняття спадщини, чим фактично прийняла спадщину. Після спливу шестимісячного строку вона знову звернулась до нотаріальної контори для отримання свідоцтва на спадщину та в звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, яким би посвідчувалось право власності її бабусі на спадкове майно (свідоцтва про право власності), державним нотаріусом було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, а тому вона не може дане питання вирішити в нотаріальному порядку. Факт належності спадкового майна її бабусі підтверджується випискою з погосподарської книги та іншими довідками з сільської ради, з яких вбачається, що житловий будинок розташований в с. Бедевля по вул.. Дубрівка, 17 (колишня 15), був побудований у 1968 році та зареєстрований в сільській раді за померлою ОСОБА_4. Померла бабуся мала намір виготовити документи на вищезгадане майно, але не встигла.

Просить суд визнати за нею право власності на спадкове нерухоме майно будинок, який розташований в с. Бедевля по вул. Дубрівка, 17 (колишній №15), Тячівського району,Закарпатської області.

Представник позивачки ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини та просить позов задовольнити.

Представник ОСОБА_3 сільської ради в судове засідання не зявився, так як надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Представник Тячівської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому суд в порядку ст. 223 ЦПК України розглянув справу у його відсутності на підставі наявних у справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено, що 5 квітня 2017 року померла ОСОБА_4, що стверджується свідоцтвом про її смерть.

Згідно заповіту від 25 травня 2010 року, посвідченого та зареєстрованого секретарем виконкому ОСОБА_3 сільської ради в реєстрі за №15, ОСОБА_4 заповіла все своє майно ОСОБА_1.

24 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Тячівської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті бабусі ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_3, та яка померла 5 квітня 2017 року.

ОСОБА_5 про відмову у вчиненні нотаріальної дії державного нотаріуса Тячівської державної нотаріальної контори від 27.10.2017 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований в с. Бедевля, вул. Дубрівка, 17, Тячівського району, Закарпатської області, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності ОСОБА_4, яка померла 5 квітня 2017 року, на вищевказане майно.

Довідками №1752, №1753, №1754 та №1755, виданих 2 листопада 2017 року ОСОБА_3 сільською радою, довідкою-витягом з погосподарської книги ОСОБА_3 сільської ради від 20 лютого 2018 року, стверджується, що згідно погосподарської книги ОСОБА_3 сільської ради №44, особовий рахунок №1378-1, власником дворогосподарства №17 по вул. Дубрівка в с. Бедевля, значиться ОСОБА_4, яка померла 05.04.2017 року та постійно проживала в ІНФОРМАЦІЯ_4, будинок побудований у 1968 році, за будинком закріплена земельна ділянка площею 0,25 га., при перезакладці погосподарського обліку в с. Бедевля, адреса будівлі в с. Бедевля, вул. Дубрівка, 15, змінилася на адресу с. Бедевля, вул. Дубрівка, 17, неповнолітніх осіб та осіб-інвалідів, які б мали обовязкову частку після смерті ОСОБА_4 не має.

Згідно довідки Тячівсього РПТІ від 21.02.2018 року за №07/64 станом на 31 грудня 2012 року за адресами с. Бедевля, вул. Дубрівка, 17, Дубрівка, 54, на імя ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно в ТРПТІ не було зареєстровано. За адресою с. Бедевля, вул. Дубрівка, 15 (колишній №50) в минулому було зареєстровано право власності на житловий будинок в цілому за ОСОБА_6, про те станом на 31 грудня 2012 року власником вказаного майна була зареєстрована ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5.

ОСОБА_3 сільського голови від 26.02.2018 року за №02-9/34 стверджується, що згідно рішення пятої сесії двадцять другого скликання ОСОБА_3 сільської ради від 10.10.1996 року «Про перейменування вулиць у с. Бедевля», вулицю Дубрівка було розділено на дві вулиці Дубрівка і Говди. Відповідно адреса будівлі в с. Бедевля по вул. Дубрівка, 54 змінилася на адресу с. Бедевля, вул. Дубрівка, 15, пізніше при перезакладці погосподарського обліку, адреса будівлі в с. Бедевля, вул.. Дубрівка, 15 змінилася на адресу с. Бедевля, вул. Дубрівка, 17. На даний час майно, що належало ОСОБА_4, яка померла 05.04.2017 року, розміщене за адресою: с. Бедевля, вул. Дубрівка, 17. Нерухоме майно, власником якого зареєстрована ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, на даний час розміщене за адресою с. Бедевля, вул. Дубрівка, 15.

На даний час позивачкою виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований в с. Бедевля, вул. Дубрівка, 17, в якому зазначено, що загальна площа будинку становить 67,90 квадратних метрів, а житлова - 31,50 квадратних метрів.

Відповідно до п.6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої наказом заступника Міністра комунального господарства Української РСР від 31 січня 1966 р., не підлягають реєстрації також будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, підтвердженням належності будинку, земельної ділянки, на якому він розташований, що знаходяться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської ОСОБА_5 депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах.

Додатками №32 та №33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських ОСОБА_5 депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок.

За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права.

До компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обовязкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції).

Незважаючи на те, що згідно п. 4 ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 "Про порядок державного обліку житлового фонду" організації технічної інвентаризації системи міністерств житлово-комунального господарства союзних республік здійснюють реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду в містах, селищах міського типу та сільській місцевості, незалежно від його належності, а також складають і подають до вищестоящих організацій та місцевих органів державної статистики в строки, встановлювані ЦСУ СРСР, відповідну статистичну звітність, а згідно ч.1 цієї ж постанови, Міністерство житлово-комунального господарства УРСР, облвиконкоми, Київський і Севастопольський міськвиконкоми мали розробити до 1 липня 1985 року організаційні заходи по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у містах і селищах міського типу в 1987 році, у сільській місцевості - в 1988 році, самого порядку реєстрації будинків та домоволодінь у сільській місцевості Української РСР так і прийнято не було, як і не було розроблено жодних організаційних заходів по завершенню реєстрації й технічної інвентаризації житлового фонду Української РСР у сільській місцевості.

Із п.1.2 листа Мінюсту СРСР від 22 грудня 1986 року "Рекомендации по вопросам удостоверения договоров об отчуждении жилого дома (части дома) либо квартиры в доме жилищно-строительного коллектива индивидуальных застройщиков" вбачається, що Законами всіх союзних республік про державний нотаріат встановлено, що при посвідченні договору про відчуження житлового будинку нотаріус перевіряє за правовстановлюючим документом приналежність цього будинку власнику. Цей документ обов'язково вказується в договорі. Переліки документів, що підтверджують право особистої власності на житловий будинок, наведені в інструкціях союзних республік про порядок вчинення нотаріальних дій. Посвідчення договору без правовстановлюючого документа не допускається. У сільській місцевості підтвердженням приналежності будинку можуть служити відповідні довідки виконкому селищної, сільської ОСОБА_5. Якщо у власника є правовстановлюючий документ (свідоцтво про право на спадщину, договір і т.п.), він повинен бути представлений нотаріусу і зазначений в договорі про відчуження.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

Тому, суд вважає, що ОСОБА_4 набула право власності на житловий будинок в с. Бедевля, вул. Дубрівка,17 (колишня №15), Тячівського району, Закарпатської області.

Відповідно до ст.16 ЦК України визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше право не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

В ч.3 ст.1268 ЦК України зазначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як видно з наданих доказів, спадковий будинок знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, зареєстрований в сільській раді, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється.

В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ч.2 ст.382, ст.392 ЦК України).

В судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після смерті своєї бабусі ОСОБА_4, яка володіла житловим будинком, розташованим в с. Бедевля, вул. Дубрівка,17 (колишня №15), Тячівського району, Закарпатської області, однак відсутність державної реєстрації зазначеного будинку перешкоджає позивачці в оформленні спадщини на нього в нотаріальному порядку.

Беручи до уваги наведене, з врахуванням вимог ст.ст. 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд вважає, що невизнане право позивача підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно.

Судові витрати щодо сплати судового збору слід покласти на позивачку.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 81, 209, 223, 263, 265 ЦПК України, ст. ст. 16, 328, 1216, 1217. 1222, 1223, 1268 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право власності на спадковий житловий будинок, загальною площею 67,90 квадратних метрів, житловою площею 31,50 квадратних метрів, що розташований в с. Бедевля, вулиця Дубрівка, 17, Тячівського району, Закарпатської області, України, в цілій частині.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області в 30-денний строк з дня його проголошення (складання), при цьому відповідно до п.п. 15.5 п. 15 розділу 13 «Перехідні положення» ЦПК України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються через суд першої інстанції, який ухвалив відповідне рішення.

Повний текст рішення складено 6 квітня 2018 року.

Головуючий : В.І.Бобрушко