Провадження № 22-ц/801/167/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дернова В. В.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 рокуСправа № 127/11526/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Копаничук С.Г., Медвецького С.К.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

відповідачі: ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ОСОБА_7,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, Служба у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року, постановлене в складі судді Дернової В.В., в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

У травні 2018 року Публічне акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося в суд з позовом до ОСОБА_5, яка діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_6, ОСОБА_7, за участю Служби у справах дітей Вінницької міської ради, Служби у справах дітей Вінницької обласної державної адміністрації про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 03 жовтня 2005 року між АППБ «Аваль» (правонаступником є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір № 014/035-43/30599, згідно умов якого ОСОБА_5 був наданий кредит в сумі 37 700 доларів США на період з 03 жовтня 2005 року до 02 жовтня 2025 року із щомісячною сплатою процентів у розмірі 12,5% річних та пені при порушенні зобов'язання.

У подальшому було укладено додаткову угоду № 1 від 18 березня 2010 року, якою строк остаточного погашення кредиту продовжено до 02 січня 2032 року, та додаткову угоду № 014/035-43/30599/81-1-0-00/12446 від 27 серпня 2015 року, якою рефінансовано кредит у іноземній валюті (доларах США) гривневим кредитом. В якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № 014/035-43/30599 від 03 жовтня 2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки (з додатковими угодами), відповідно до якого ОСОБА_5 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. за реєстром № 4918. Однак, взяті зобов'язання відповідач ОСОБА_5 не виконувала, внаслідок чого заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2016 року було стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/035-43/30599 від 03 жовтня 2005 року станом на 22 жовтня 2015 року в сумі 474 491 33 грн., з яких заборгованість за процентами в розмірі 51 119,32 грн.; поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню в розмірі 423 372,01 грн., в тому числі прострочена 2798, 81 грн..

З підстав викладених у позовній заяві ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило суд у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за Кредитним договором «014/035-43/30599 від 03 жовтня 2005 року у сумі 1 240 465 грн 89 к. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру, загальною площею - 78,1 кв.м., житловою - 43,7 кв.м., яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1, - шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною, встановленою на підставі внутрішньобанківської оцінки, - 1 200 342 грн 00 к.; виселити без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року позов задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 014/035-43/30599 від 03 жовтня 2005 року (з додатковими угодами) у розмірі 948 982 грн 66 к. з яких 423 372 грн 01 к. - заборгованість за кредитом, 51 119 грн 32 к. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 474 491 грн 33 к. - пеня, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 03 жовтня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В., за реєстром № 4921, а саме на квартиру за адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03 жовтня 2005 року, шляхом продажу іпотечного нерухомого майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності; виселено ОСОБА_5, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 з квартири за адресою: АДРЕСА_1; відстрочено виконання судового рішення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало апеляційну скаргу, вказуючи, що суд першої інстанції в частині відстрочення виконання рішення виніс рішення з порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального прав.

Апеляційна скарга мотивована тим, що кредит на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1, було надано ОСОБА_5 у 2005 році у іноземній валюті з розмірі 37 700 доларів США, а додатковою угодою № 014/035-43/30599/81-1-0-00/12446 від 27 січня 2015 року було рефінансовано наданий раніше кредит у іноземній валюті гривневим кредитом. Зазначено, що кредитний договір укладений з позичальником не є кредитним договором у іноземній валюті, оскільки зобов'язання за кредитним договором виражено у валюті кредитування - гривня, у якому відсутні будь-які валютні ризики, тоді як відповідно до п.1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті.

А тому, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року в частині відстрочення виконання судового рішення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» - скасувати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні, яке проводилось в режимі відеоконференції, представник ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» апеляційну скаргу підтримала з посиланням на викладені в ній обставини.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно ч.2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явились, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону відповідає.

Судом встановлено, що 03.10.2005 року між АППБ «Аваль» (правонаступником є АТ «Райфайзен Банк Аваль») та ОСОБА_5 був укладений Кредитний договір № 014/035-43/30599, згідно умов якого ОСОБА_5 був наданий кредит в сумі 37700 доларів США на період з 03 жовтня 2005 року до 02 жовтня 2025 року із щомісячною сплатою процентів у розмірі 12,5% річних та пені при порушенні зобов'язання. У подальшому було укладено Додаткову угоду № 1 від 18.03.2010 року, якою строк остаточного погашення кредиту продовжено до 02 січня 2032 року, та Додаткову угоду № 014/035-43/30599/81-1-0-00/12446 від 27.01.2015 року, якою рефінансовано кредит у іноземній валюті (доларах США) гривневим кредитом (а.с.11-29).

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 березня 2016 року у цивільній справі № 127/27426/15-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором було стягнуто з ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Райфайзен Банк Аваль») заборгованість за кредитним договором № 014/035-43/30599 від 03.10.2005 року станом на 22.10.2015 року в сумі 474 491,33 грн. (чотириста сімдесят чотири тисячі чотириста дев'яносто одна) грн. 33 коп., з яких: заборгованість за процентами в розмірі 51 119,32 грн.; поточна заборгованість за кредитом, яка підлягає достроковому стягненню в розмірі 423 372,01 грн., в тому числі прострочена 2798,81 грн. (а.с. 42-43).

Таким чином, вказаним судовим рішенням було достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, проте, рішення суду боржником не виконано.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 014/035-43/30599 від 03.10.2005 року, 03.10.2005 року між АППБ «Аваль» та ОСОБА_5 було укладено Договір іпотеки (з додатковими угодами), відповідно до якого ОСОБА_5 передала у іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_5 на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 03.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Терещенко В.В. за реєстром № 4918 (а.с. 32-39).

Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави; за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 590 ЦК України, звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором бо законом; Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Ст.591ЦК України передбачено, що реалізація предмета застави, на який звернено стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом; порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом; початкова ціна предмета застави для його продажу з публічних торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом; якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд у своєму рішенні може визначити початкову ціну предмета застави.

Відповідно до ч. 2 ст. 592 ЦК України, заставодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, а якщо його вимога не буде задоволена, - звернути стягнення на предмет застави у випадках встановлених договором.

Згідно ст.7Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання; якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витратна страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору.

Відповідно до ч.1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Згідно ч.3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Встановивши обставини справи суд першої інстанції дійшов висновку про наявність спірних правовідносин між сторонами, які відносяться до договірних зобов'язань, а саме, випливають з договору кредиту та договору іпотеки, встановив, що права позивача відповідачем порушені, а тому вони підлягають захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки від 03.10.2005 року у спосіб продажу іпотечного нерухомого майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки суб'єкта оціночної діяльності.

Разом з тим, Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» оскаржило рішення суду першої інстанції лише частині відстрочення виконання судового рішення до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відповідно до ч. 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В іншій частині рішення суду першої інстанції жодним із учасників справи не оскаржується, а тому суд апеляційної інстанції надає оцінку оскаржуваному судовому рішенню виключно в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови.

Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону.

Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317 цс 18)

Доводи апеляційної скарги про те, що додатковою угодою №014/035-43/30599/81-1-0-00/12446 від 27.01.2015 року було рефінансовано зобов'язання за кредитним договором та змінено валюту кредитування з долара США на гривню не заслуговують на увагу.

Так, додатковою угодою №014/035-43/30599/81-1-0-00/12446 від 27.01.2015 року відповідачу надано новий транш по кредиту у гривні для погашення валютного зобов'язання. Тобто фактично додаткова угода передбачала не зміну валюти зобов'язання, а видачу нового траншу по кредиту у гривні.

Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» був прийнятий з метою підтримки громадян України, які вже мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів) шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України та з метою мінімізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Підставою для прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» стала втрата значних коштів громадянами України внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти.

Отже, договір іпотеки від 03.10.2005 року, укладений саме на забезпечення валютного зобов'язання у розмірі 37700 дол. США за кредитним договором №014/035-43/350599 від 03 жовтня 2005 року, а тому застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відповідає встановленим обставам справи та змісту п. 1 цього Закону.

Доводи апеляційної скарги, про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права іпотекодержателя є безпідставним, оскільки судом задоволено вимоги банку та звернуто стягнення на предмет іпотеки з відстроченням виконання цього рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновком суду першої інстанцій, власного тлумачення апелянтом вимог чинного законодавства та характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» за подання апеляційної скарги не сплатило судовий збір в розмірі 150% від суми, що підлягала до сплати за подання позовної заяви, що становить 2643 грн. (1762*150%).

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то понесені судові витрати покладаються на учасника справи, який звернувся з апеляційною скаргою, тобто з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» слід стягнути на користь держави 2643 грн. судового збору.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 вересня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь держави 2643 грн. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.Г. Копаничук

/підпис/ С.К. Медвецький

Згідно із оригіналом:

Головуючий: В.В. Оніщук