ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2018 року

м.Суми

Справа №584/660/17

Провадження № 22-ц/788/807/18

Апеляційний суд Сумської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Біляєвої О.М. (суддя-доповідач),

суддів Собини О.І., Хвостика С.Г.,

за участю секретаря судового засідання Новікової А.С.,

сторони:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Путивльського районного суду Сумської області в складі судді Крєпкого С.І. від 13 березня 2018 року, ухвалене у м. Путивль, дата складення повного судового рішення 19 березня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У червні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) предявило позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 26 серпня 2010 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4200 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі, встановленому «Тарифами Банку» .

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за договором станом на 23 березня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 16555 грн 57 коп., яка складається із 7110 грн 41 коп. заборгованості за кредитом; 4091 грн 97 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 4088 грн 64 коп. пені за прострочення зобовязання; 500 грн (фіксована частина) і 764 грн 55 коп. (процентна складова) штрафу.

Рішенням Путивльського районного суду Сумської області від 13 березня 2018 року позов задоволений частково (ас. 112-114).

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ПриватБанку 7320 грн 50 коп. заборгованості за кредитним договором.

Вирішено питання про розподіл судових витрат (ас. 138-139).

Задовольняючи позов частково, суд виходив з того, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, а тому порушене право позивача на повернення кредиту та відсотків підлягає захисту у судовому порядку шляхом стягнення з ОСОБА_1 4200 грн заборгованості за тілом кредиту і 3120 грн 50 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовив з підстав їх недоведеності.

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення в частині задоволення вимог і ухвалити частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні цих позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо досягнення сторонами у справі згоди з усіх істотних умов укладеного між ними кредитного договору, безпідставно застосував процентну ставку 36% річних при визначенні розміру заборгованості за процентами за користування кредитом, згідно з довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», неправомірно визнавши цей доказ належним. На думку відповідача, дії Приватбанку щодо збільшення в односторонньому порядку кредитного ліміту не є правомірними. Крім того, позивачем не доведено правомірність відкриття ним карткового рахунку №534358, факт отримання позичальником кредитної картки, а також розмір заборгованості за кредитним договором.

Позивач в письмовій формі відзив на апеляційну скаргу не подав.

Рішення в частині відмови у задоволенні решти позовних вимог сторонами в апеляційному порядку не оскаржено, а тому суд апеляційної інстанції не перевіряє його законність й обґрунтованість.

У судовому засіданні представник ПриватБанку ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суд без змін.

ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений відповідно до вимог частини третьої статті 130 ЦПК України.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Під час розгляду справи суд першої інстанції встановив, що 26 серпня 2010 року сторони у справі уклали кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 4200 грн зі сплатою процентів 3,0% на місяць за користування кредитом.

Унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором станом на 23 березня 2017 року утворилася заборгованість у розмірі 16555 грн 57 коп., яка складається із: 7110 грн 41 коп. заборгованості за кредитом; 4091 грн 97 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом; 4088 грн 64 коп. пені за прострочення зобовязання; 500 грн (фіксована частина) і 764 грн 55 коп. (процентна складова) штрафу (ас. 10).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд попередньої інстанції дійшов правильного висновку, що внаслідок неналежного виконання ОСОБА_1 грошових зобовязань за кредитним договором порушені законні права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення 4200 грн 00 коп. заборгованості за кредитом і 3120 грн 50 коп. процентів за користування грошовими коштами.

У силу частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Зобовязання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України).

Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За правилами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч. 2 ст. 1054 ЦК).

Так, відповідно до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення йому коштів.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами або стороною.

Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи з дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

З огляду на матеріали справи, позичальник підписав анкету-заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» (ас. 6, 100).

Отже, у справі, яка переглядається, суд правильно встановив, що спірний договір був укладений шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), який складається з анкети-заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг (далі Умови), Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», а тому довід скарги про недоведеність позивачем факту укладення сторонами у справі кредитного договору є хибним і спростовується зазначеними письмовими доказами. Крім того, з наданих позивачем розрахунку заборгованості і витягу про рух коштів вбачається, що ОСОБА_1 отримав кредитні кошти, користувався ними, здійснював платежі на погашення заборгованості (ас. 8-10, 95-99). Такі дії відповідача свідчать про домовленість двох сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

ОСОБА_1, який заперечуючи проти факту укладення договору з ПриватБанком, на порушення вимог частини першої статті 81 ЦПК України не надав належних і достатніх доказів на підтвердження заперечень.

Ураховуючи, що пунктом 1.1.3.2.4 Умов, які є складовою частиною кредитного договору, передбачено право Банку змінити в односторонньому порядку розмір наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту), суд апеляційної інстанції визнає правильним висновок суду першої інстанції про стягнення тіла кредиту у розмірі 4200 грн 00 коп., а посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, щодо не доведеності позивачем правомірності зміни кредитного ліміту в односторонньому порядку, а також, що він мав намір отримати кредит у сумі 400 грн, проте не отримав банківські послуги; - хибним.

Визначаючи розмір заборгованості за процентами, суд правильно виходив з умов кредитного договору, якими на час укладення сторони у справі узгодили ставку 36% на рік.

Суд попередньої інстанції оцінив надані учасниками справи докази, у тому числі довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», з додержанням вимог статті 89 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Наведений в апеляційній скарзі аргумент, що додана до справи довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» не є належним доказом, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки позивачем у судовому засіданні подана належним чином засвідчена копія, відповідність якої оригіналу суд не ставить під сумнів, а тому не витребовує з власної ініціативи у відповідної особи оригінал письмового доказу. З огляду на матеріали справи ОСОБА_1 у суді першої інстанції не заявляв таке клопотання відповідно до вимог частини шостої статті 95 ЦПК. Щодо зазначеного у довідці номеру SAMDN3112, то це номер внутрішнього обліку, який ведеться Приватбанком, і не є номер саме укладеного договору.

Слід також зазначити, що матеріалами справи підтверджується видача ОСОБА_1 декількох карток, які зазначені у витягу з руху коштів, за одним рахунком, а тому не можна погодитись з доводом скарги, що витяг, який підтверджує рух коштів, не стосується спірного договору.

Суд апеляційної інстанції не приймає посилання відповідача щодо неврахування місцевим судом висновків, викладених Верховним Судом у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 205/7989/15, які мотивовані ненаданням доказів отримання фізичною особою кредитної картки та грошових коштів, оскільки у справі, яка переглядається, такі обставини встановлені судом і підтвердженні належними, достатніми і допустимими доказами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, крім іншого, зазначив про невідповідність судового рішення правовим позиціям Верховного Суду України, що були викладені у постановах від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16, від 11 березня 2015 року у справі №6-16цс15, від 11 лютого 2015 року у справі №6-240цс14, від 10 червня 2015 року у справі №6-698цс15, від 01 липня 2015 року у справі №6-757цс15, від 09 серпня 2017 року у справі №6-2322цс16. Оскільки правові позиції, викладені у цих постановах, зводяться до застосування норм матеріального права щодо позовної давності, а також щодо укладення кредитно-заставного договору, який складається із заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(Стандарт), тарифів, а у даній справі предметом і підставою є стягнення заборгованості за кредитним договором, який укладається шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, і заява про застосування позовної давності не була зроблена відповідачем до ухвалення судового рішення, тому цей довід скарги суд апеляційної інстанції не приймає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Путивльського районного суду Сумської області від 13 березня 2018 року в оскарженій частині - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.М. Біляєва

Судді: О.І.Собина

ОСОБА_4

Дата складання повного судового рішення 07 червня 2018 року

ОСОБА_5Біляєва