АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 534/1203/17 Номер провадження 22-ц/786/1206/18Головуючий у 1-й інстанції Крикливий В. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 червня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії:

Головуючого судді: Одринської Т.В.

суддів: Панченка О.О., Пікуля В.П.

за участю секретаря - Коротун І.В.

розглянвула у спрощеному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на заочне рішення Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИВ:

03 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а сааме: квартири АДРЕСА_1. Крім того, просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частини вказаної квартири, яка належить ОСОБА_5

Вимоги вмотивовані тим, що вказана вище квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комсомольською міською радою 15.09.1994 року. У данному свідоцтві частки кожного співвласника квартири не визначені, що позбавляє позивача скористатись належним йому правом власності.

Вказує, що починаючи з 1994 року відповідач ОСОБА_5 перебуває у розшуку, його місцезнаходження невідомо, своєю часткою майна не володіє і не користується, тягар утримання не несе. В свою чергу, позивач безперешкодно та безперервно з 15.09.1994 року добросовісно, відкрито і безперервно володіє квартирою, утримує її у належному стані, сплачує усі необхідні комунальні платежі, в звязку з чим, просить визнати за ним право власності на частку квартири, яка належить ОСОБА_5

Заочним рішенням Комсомольського міського суду Полтавської області від 15 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності за набувальною давністю задоволено частково.

Встановлено розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме: квартири АДРЕСА_1, у розмірі: за ОСОБА_2 - 1/3 частини, за ОСОБА_4 - 1/3 частини та за ОСОБА_5 - 1/3 частини.

У задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1, належної ОСОБА_5 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване тим, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, вона приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Обставин, які б мали істотне значення для збільшення чи зменшення частки співвласників, судом не встановлено. Виходячи з рівності часток та враховуючи, що співвласників майна було троє, суд визначив по 1/3 частині спірної квартири кожному.

Відмовляючи в частині вимог, щодо визнання за позивачем права власності на 1/3 частку спірної квартири за набувальною давністю, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено обставин набуття права власності за набувальною давністю. Підстав для позбавлення ОСОБА_5 права власності на частку належного йому майна з підстав, визначених ст. 344 ЦК України, немає.

З рішенням районного суду, в частині відмови у здоволенні вимог про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю, не погодився позивач, в інтересах якого, апеляційну скаргу подав його представник адвокат ОСОБА_3

В апеляційній скарзі зазначає, що вказане рішення суду прийняте незаконно, у звязку з неправильністю установлення обставин, які мають значення для справи та неправильною оцінкою доказів. Вважає, що позивачем надано належні та достатні докази, на підтвердження добросовісного заволодіння майном, належного його сину, який з 1994 року перебуває в розшуку. Просить рішення районного суду скасувати в частині відмови у визнанні за позивачем права власності за набувальною давністю на частку, належну ОСОБА_5, ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити вказані вимоги, в іншій частині заочне рішення залишити без змін.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира №7 в будинку №53 по вул. Добровольського, 53 у м. Горішні Плавні, належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Комсомольською міською радою 15.09.1994 року (а.с.13). Вказана квартира приватизована на ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Виходячи з рівності часток співвласників, суд першої інстанції визначив за кожним із сторін у даній справі по 1/3 ідеальній частині квартири.

Вказані обставини, колегією суддів не перевірялися, оскільки рішення у даній частині не оскаржене.

Відмовляючи у задоволені вимог, щодо визнання за позивачем 1/3 частини квартири, належної відповідачу ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач з 1994 року перебуває у розшуку та його місце знаходження невідомо і належною йому нерухомістю він не користується, тягар утримання майна не несе. Проте, зазначені обставини не є підставами для позбавлення відповідача його права власності на спірну квартиру, яке є непорушним. Відсутні передбачені законом підстави для визнання за позивачем права власності на частку майна за набувальною давністю відповідно до ст.344 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, відповідно до яких кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваними судом.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування лягає на позивача.

Аналогічні роз'яснення містить п.9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно.

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідивши всі обставини справи, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем. Підстав, з якими закон повязує визнання права власності в порядку ст. 344 ЦК України не має. Позивач з 1994 року був обізнаний, про те, що ОСОБА_5 є співвласником квартири №7 в будинку №53 по вул. Добровольського, 53 у м.Горішні Плавні, яка належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 15.09.1994 року.

Оскільки, у спірного майна є власник, про якого позивачу було відомо на момент заволодіння майном, власник від своєї частки не відмовився, тому відсутні необхідні умови добросовісного володіння.

Посилання апелянта на те, що позивачу не було відомо про розмір частки належної відповідачу, також не є підставою визнання права власності за набувальною давністю в порядку ст. 344 ЦК України.

Рішення про визнання ОСОБА_5 безвісно відсутнім або оголошення його померлим позивачем не надано.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 КонституціїУкраїни ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, які відповідають обставинам справи, встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим доказам дана належна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не містять підстав для зміни чи скасування рішення суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим, колегія суддів, приходить до висновку про необхідність залишення рішення місцевого суду без змін.

Керуючисьст.ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381, 384 ЦПК України, суд,-

по с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Заочне рішенням Комсомольського міськогосуду Полтавської області від 15 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з часу її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В. Одринська

Судді: О.О. Панченко

ОСОБА_6