Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 404/6695/16-ц

провадження № 61-19066св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Синельникова Є. В.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження»,

представники позивача: Згривець Руслан Федорович, Романяк Микола Ярославович,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області у складі суддів: Гайсюка О. В., Карпенка О. Л., Мурашка С. І. від 23 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Відродження» (далі - ТОВ «Агрофірма «Відродження») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 18 квітня 2009 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу водія до ТОВ «Агрофірма «Відродження».

У письмовій формі між товариством і ОСОБА_6 було укладено договір позики, що підтверджується видатковими касовими ордерами від 18 серпня та 28 жовтня 2014 року, які підписано ОСОБА_6, в яких зазначено, що це позика і, за якими він отримав грошові кошти на загальну суму 120 тис. грн.

На підставі викладеного ТОВ «Агрофірма «Відродження» просило стягнути із ОСОБА_6 борг у сумі 120 тис. грн.

У березні 2017 року ТОВ «Агрофірма «Відродження» зменшило розмір позовних вимог у зв'язку з тим, що ОСОБА_6повернув 8тис. 567грн 62 коп. боргу, тому просило стягнути залишок - у сумі 111 тис. 432 грн 38 коп.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда у складі судді Павелко І. Л. від 27 березня 2017 року в задоволенні позову ТОВ «Агрофірма «Відродження» відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відсутні підстави вважати, що позику ОСОБА_6 було надано в законний спосіб, оскільки основного документу, як то заяви відповідача на отримання позики немає, договору позики між ТОВ «Агрофірма «Відродження» і ОСОБА_6 укладено не було. При цьому 01 березня 2013 року договір позики було укладено між ОСОБА_8, засновником (директором) ТОВ «Агрофірма «Відродження», та ОСОБА_6

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Відродження» задоволено. Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 27 березня 2017 року скасовано й ухвалено нове рішення про задоволення позову ТОВ «Агрофірма «Відродження».

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ТОВ «Агрофірма «Відродження» заборгованість за договором позики в сумі 111 тис. 432 грн 38 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що оскільки на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлено письмову розписку позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, то видаткові касові ордери від 18серпня та 28 жовтня 2014 року підтверджують укладення договору позики між ТОВ «Агрофірма «Відродження»і ОСОБА_6, адже в цих документах указано суму грошових коштів, яка передана ОСОБА_6, як позика, без встановлення строку її повернення, які ним підписані.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року, ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини, які виникли між сторонами справи, регулюються ЦК України. Істотними умовами договору позики є предмет договору, проценти, обов'язки сторін, порядок повернення позики, відповідальність за неналежне його виконання. При цьому, задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що ОСОБА_6 не звертався до ТОВ «Агрофірма «Відродження» із заявою про видачу готівки, тому договір позики між ними не укладено і грошових коштів за ним він не отримував.

У вересні 2017 року ТОВ «Агрофірма «Відродження» подало до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що твердження касаційної скарги щодо порядку укладення договору позики не обґрунтовано нормами права. У ЦК України не закріплено, що до істотних умов договору позики належать його строк, порядок повернення, проценти, відповідальність сторін, її оподаткування та строк. При цьому надання ОСОБА_6 позики відображено в бухгалтерському та податковому обліках товариства і ОСОБА_6 частково повернув отримані за договором позики кошти, чим визнав свої зобов'язання. У зв'язку з викладеним ТОВ «Агрофірма «Відродження» просило касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

08 травня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 18 квітня 2009 року ОСОБА_6 був прийнятий на роботу водія до ТОВ «Агрофірма «Відродження», а 12 грудня 2014 року його було звільнено.

Наусне звернення ОСОБА_6 генеральний директор ТОВ «Агрофірма «Відродження» видав накази від 15 серпня та 28 жовтня 2014 року про надання ОСОБА_6 у позику грошових коштів у розмірі 120 тис. грн. Виконання цих наказів покладено на бухгалтера товариства ОСОБА_9

Відповідно до видаткових касових ордерів від 18 серпня та від 28 жовтня 2014 року ОСОБА_6 було видано через касу ТОВ «Агрофірма «Відродження» грошові кошти на загальну суму 120 тис. грн (а. с. 18, 19). У цих ордерах зазначено, що ОСОБА_6 грошові кошти видані саме як позика і отримання коштів 18 серпня та 28 жовтня 2014 року підтверджено підписами ОСОБА_6, головного бухгалтера та касира товариства. ОСОБА_6 не заперечує, що саме його підпис є в указаних ордерах. Отже, письмову форму договору правочину дотримано.

Згідно з рахунком № 3771 (документ бухгалтерського обліку) ОСОБА_6 із отриманих за позикою 120 тис. грн повернув ТОВ «Агрофірма «Відродження» 8 тис. 567 грн 82 коп., залишилася неповернутою позика в розмірі 111 тис. 432 грн 38 коп., тобто свої зобов'язання він визнав і частково виконав.

Вимога про повернення суми позики була пред'явлена ОСОБА_6 у квітні 2015 року та отримана ним 19 квітня 2015 року.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції, належним чином дослідивши наявні у справі докази та правильно застосувавши норми матеріального права, дійшов обґрунтованого висновку, що документами, які підтверджують дотримання письмової форми договору позики, укладеного між ТОВ «Агрофірма «Відродження» і ОСОБА_6, є видаткові касові ордери від 18 серпня і 28 жовтня 2014 року про отримання ОСОБА_6 позики, в яких містяться його підписи (а. с. 18, 19), тому з нього підлягає стягненню заборгованість за цим договором.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 23 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: С.Ф. Хопта

О.В.Білоконь

Є.В.Синельников