АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2722/2018 Головуючий у 1-й інстанції: Шереметьєва Л.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів:

головуючого-судді - Чобіток А.О.

суддів - Немировської О.В.,Соколової В.В.

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів ,-

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року позивач пред'явила вказаний позов до відповідачів та зазначала, що ОСОБА_2 є її сином, вона є пенсіонером та отримує пенсію у розмірі 1 441, 93 гр..Через похилий вік вона має поганий стан здоров'я, а тому потребує придбання ліків. Крім того, їй необхідно сплачувати за комунальні послуги, що для неї є непосильним. Зазначає, що у зв'язку з цим потребує допомоги сина, який є працездатним та має високий заробіток, однак добровільно допомагати їй не хоче.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. Зазначає, що єдиним засобом до існування є її пенсія, стан її здоров»я поганий, тому їй необхідно постійно купувати ліки, витрачаючи значну частку пенсії, крім того вона потребує стороннього догляду, а постійне зростання вартості продуктів харчування та вартості комунальних послуг призводить до того, що вона не може забезпечити себе самим необхідним і потребує матеріальної допомоги від сина .

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що статтею 7 Закону Укроаїни «Про Державний бюджет України на 2017 рік» визначено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 січня 2017 року - 1247 гривень. На час звернення до суду позивач отримувала пенсію у розмірі 1441,93 грн., тобто її доходи забезпечували її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ст. 202 СК України. Доказів того, що отримувана позивачем пенсія не забезпечує її потреб на харчування, лікування тощо ОСОБА_1 не надано, а подані останньою медичні документи не містять посилань про медичну необхідність її направлення до Медико-соціальної експертної комісії.

При розгляді даної справи судом першої інстанції встановлено, що позивач є матір'ю відповідача.

Відповідно до довідки Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду в м. Києві ОСОБА_1 отримує пенсію за віком при повному стажі у розмірі 1 441, 93 грн..

Згідно із копією договору №17 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово - комунальні послуги ОСОБА_1 має заборгованість в розмірі 1 852, 14 грн., 4 949, 59 гр. перед ПАТ «Київенерго».

З 1999 року ОСОБА_1 спостерігається вЦентральнійполіклініціМВС України, що підтверджуєтьсявипискою з історії хвороби №35506/037 від 20 жовтня 2017 року .

Обухівським районним судом Київської обл. розглядається спір про поділ спільного майна подружжя між ОСОБА_1 та ОСОБА_3.

Відповідно до копії зустрічного позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, в період спільного проживання подружжям було набуто спільну сумісну власність рухоме та нерухоме майно, а саме:

- житловий будинок, що знаходиться за адресою: Київська обл.., Обухівський р-н, с. Підгірці, вул.. Київська, 11, житловою площею 86, 4 кв.м. та відповідно земельна ділянка площею 15 соток;

- двокімнатна квартира АДРЕСА_1;

- трикімнатна квартира АДРЕСА_2

- транспортний засіб марки «Субару Форестер», д.н.з. НОМЕР_1.

Відповідно до частин 1,2,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суд першої інстанції на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що позивач отримує соціальне забезпечення від держави в достатньому розмірі, оскільки розмір пенсії, яку вона отримує становить 1 441 грн. 93 коп., що перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого державою на 01 січня 2017 року, врахувавши при цьому наявність у позивача майна та відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження потреби останньої в матеріальній допомозі.

Вислухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, обставини справи, Апеляційний суд міста Києва , який діє відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, ч. 4 ст. 147 та п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у складіколегії суддів вважає таке рішення суду законним та обґрунтованим, відповідним встановленим обставинам справи та нормам матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, висновків якого аргументи апеляційної скарги не спростовують з наступних підстав.

Повнолітні дочка, син зобов'язані, відповідно до ст. 202 СК України, утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги / ст.202 /, не є абсолютним.

Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов'язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина.

Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов'язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримує пенсію за віком, розмір якої перевищує розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого державою на 01 січня 2017 року, має майно, яке може приносити дохід.

Отже, знаходження позивача на пенсії не зумовлює виникнення у відповідача обов'язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги.

Зазначаючи про те, що вона потребує стороннього догляду, позивач доказів зазначеному не надала, а надана останньою виписка з історії хвороби не містить посилань про медичну необхідність її направлення до Медико-соціальної експертної комісії, яка відповідно до чинного законодавства наділена повноваженнями щодо вирішення питання потреби особи у сторонньому догляді.

Не містить вказана виписка і призначення позивачу лікування, яке потребує значних матеріальних витрат, як про це зазначає ОСОБА_1.

Та обставина, що ОСОБА_1 має заборгованість за житлово-комунальні послуги та електроенергію, не може бути розцінена судом як потреба позивача у матеріальній допомозі, оскільки вона має майно, яке може приносити дохід.

При цьому матеріали справи не містять доказів за який саме період виникла вказана заборгованість та за яких обставин.

Крім того, як вбачається з договору № 17 про надання розстрочки по сплаті заборгованості за житлово - комунальні послуги, то ОСОБА_1 розстрочено сплату заборгованості в сумі 1852,14 грн., починаючи з 01.09.2017 року до 01.09.2019 року зі сплатою щомісячно 77,17 грн..

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів у їх сукупності, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про законність та обґрунтованість рішення ухваленого по даній справі та відсутність підстав до його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-384, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає відповідно до ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий : Судді: