РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

22.03.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Відокремленого структурного підрозділу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася в суд із цивільним позовом до Відокремленого структурного підрозділу товариства з обмеженою відповідальністю «Львівські автобусні заводи» про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Свої вимоги мотивує тим, що 12.05.2007 року вона була прийнята на посаду диспетчера відділу оперативно-виробничого планування планово-диспетчерського управління на Львівський автобусний завод. 02.06.2007 р. переведена на посаду старшого диспетчера цього управління. 01.04.2011 року переведена на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду старшого диспетчера в планово-диспетчерську дільницю.

15.01.2013 року ОСОБА_1 звільнилася із посади диспетчера планово-диспетчерської дільниці ТОВ «Львівські автобусні заводи» (наказ №41/ВК від 15.01.2013 року). Підприємство знаходилося за адресою м. Львів. вул. Стрийська, 45. Керівником підприємства в даний період був ОСОБА_2.

На ТОВ «Львівські автобусні заводи» ОСОБА_1 працювала на посаді старшого диспетчера в планово-диспетчерській дільниці. Посадовий оклад в 2011 р. складав 2200 грн.

Також позивач зазначив суми заробітних плат, які би він мав отримувати у період з 1 січня 2011 року по січень 2013 року.

Окрім цього, на обхідному листку, над підписом була проставлена кількість днів невикористаних відпусток. їх було 45. Розрахунок цих днів склав кадровий інспектор Панченко А.А., при звільненні з ТОВ «Львівські автобусні заводи». При розрахунку компенсація ОСОБА_1Й не була виплачена.

Таким чином є наявний факт порушення ст.24 Закону України «Про відпустки».

Разом, з компенсацією за невикористані відпустки підприємство, на момент звільнення, заборгувало ОСОБА_1 - 14 493грн. 14 коп.

Наголошує на тому, що за вказаний період, позивач не мала «прогулів», не писала заяв про надання відпусток, в. т.ч. «за свій рахунок», не перебувала на лікарняному. Їй не було відомо про наявність наказів про зупинку виробництва, або простій. Електронна система обліку виходу працівників на роботу була в цей період відключена з явною метою знищення обліку робочого часу працівників. Суми нарахованої адміністрацією підприємства зарплати, взяті з даних персоніфікованого обліку Пенсійного фонду, свідчать про те, що керівництво ТОВ відправила позивачку у відпустку за «власний рахунок», без її згоди, що є грубим порушенням законодавства про працю» (лист Мінсоцполітики №416/13/116-13 від19.09.2013р.) і ст..26 Закона України «Про відпустки».

В порушення ст. 116 КЗпП України, (де зазначено, що «Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.»), - позивач не отримала бухгалтерського розрахунку її зарплати, і кількості «врахованих» робочих днів хоч вимагала її особисто у п. директора ОСОБА_2 і бухгалтера ОСОБА_3.

Зазначає, що в питаннях виплати зарплати, ТОВ «Львівські автобусні заводи» порушує законодавство неодноразово, системно, масово і ефективно, при різних директорах. Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. На день пред'явлення позову до суду сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на його користь за час затримки складає 117 857грн.12коп. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити.

В судове засідання ОСОБА_1 не зявилася. Однак подала на адресу суду заяву про слухання справи заочно, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з"явився, не повідомив про причини неявки, хоча належно повідомлений про час та місце слухання справи. У відповідності до ст. 280 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі доказів, з постановленням заочного рішення.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року внесенні зміни до відповідних Кодексів.

Згідно п. 9 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, із змінами внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи, що внесенні зміни до ЦПК України набрали чинності 15 грудня 2017 року, суд вважає розглянути справу за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 12.05.2007 року була прийнята на посаду диспетчера відділу оперативно-виробничого планування планово-диспетчерського управління на Львівський автобусний завод. 02.06.2007 р. переведена на посаду старшого диспетчера цього управління. 01.04.2011 року переведена на відокремлений підрозділ ТзОВ «Львівські автобусні заводи» на посаду старшого диспетчера в планово-диспетчерську дільницю.

15.01.2013 року ОСОБА_1 звільнилася із посади диспетчера планово-диспетчерської дільниці ТОВ «Львівські автобусні заводи» (наказ №41/ВК від 15.01.2013 року).

Підприємство знаходилося за адресою м. Львів. вул. Стрийська, 45. Керівником підприємства в даний період був ОСОБА_2.

Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що йому належать, проводиться в день звільнення.

Положеннями ч.1 ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вбачається із розяснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей117,237-1цьогокодексу.

Аналіз наведених положеньст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Як зазначено у п.31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21,22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника.

У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Керуючись, ст.4, 12, 280 ЦПК України, ст. 2, 47, 94, 116, 117 КЗпП, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) невиплачену заробітну плату за період з січня 2011 по 15 січня 2013 року у сумі 14 493 грн.14 коп.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Львівські автобусні заводи" () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середню зарплату за період затримки розрахунку з 01.02.2013 р. по 27.06.2017 р. у розмірі 117 857 грн. 12 коп.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за 1 місяць.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ванівський Ю.М.