П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/3890/18

Провадження № 22-ц/4815/187/18

Головуючий суддя у суді 1 інстанції: ОСОБА_1

Місце, дата і час ухвалення рішення суду:

о 15 год. 18 хв. 14.06.2018 р. у м. Рівне Рівненської області

Повний текст рішення складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" на рішення Рівненського міського суду від 14 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні з роботи,

в с т а н о в и в:

У березні 2018 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" (далі ПрАТ "Рівнеазот") про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні з роботи. Позов мотивовано тим, що з дати, визначеної рішенням Рівненського міського суду такою по яку затримано виплату сум середнього заробітку при звільненні, до дати проведення остаточного розрахунку, відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Тому з нього необхідно стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 05 жовтня 2017 року по 11 лютого 2018 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ПрАТ „Рівнеазот на користь ОСОБА_2, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 54 648 гривень.

Стягнуто з ПрАТ „Рівнеазот в дохід держави 704,80 гривень судового збору.

На рішення суду відповідачем подано апеляційну скаргу, де посилається на його незаконність та необґрунтованість, що полягало у хибному застосуванні норм матеріального та процесуального права, а також неповноті зясування обставин, що мають значення для справи.

На її обґрунтування зазначалось про неврахування судом розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" і не зазначено в резолютивній частині рішення про те, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника. Абзац третій п. 3 постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08.02.1995 року № 100 зазначав, що виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки. Однак судом не зазначено, що присуджений середній заробіток за час затримки розрахунку вказаний без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів. Вважає, що наявними є поважні причини і обставин, що мають істотне значення, а також підтверджують відсутність вини роботодавця щодо своєчасного виконання. Тобто роботодавцем свої зобов'язання перед працівником виконані повністю.

Станом на 16 травня 2017 року РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" має перед ПрАТ "Рівнеазот" заборгованість у розмірі 11 238 581, 67 гривень. Боржник не в змозі виплатити дану заборгованість, що покладає на відповідача додаткові обов'язки по утриманню та належній діяльності очисних споруд самостійно. Також на підставі рішення господарського суду відповідач не отримає більше 600 000 гривень, що також впливає на своєчасність виплати працівникам заробітку.

На його думку, ПрАТ "Рівнеазот" знаходилося у вкрай важкому становищі через імпорт дешевших російських добрив в Україну за демпінговими цінами, що разом із повним обмеженням постачання природного газу підприємству фактично зупинили виробництво. Юридично же наказом №293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів відповідача та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

Таким чином, дані обставини призвели до затримки у виплаті нарахованої заробітної плати і вихідної допомоги позивачу. Її завдано у звязку із вчиненням дій на усунення небезпеки, що загрожує правам і обов'язкам ПрАТ "Рівнеазот", тобто відповідач діяв у стані крайньої необхідності.

Покликається на положення ч. 2 ст. 1171 ЦК України, де передбачено звільнення заподіювача шкоди від її відшкодування частково або повністю у разі завдання її в стані крайньої необхідності.

Окрім того, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" відповідач є платником єдиного внеску, що разом із нормами ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" передбачають можливість звернення позивача до органів зайнятості населення після звільнення для отримання грошової допомоги по безробіттю.

З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове про звільнення ПрАТ "Рівнеазот від відшкодування шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні ОСОБА_2

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подавався.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи ПрАТ "Рівнеазот", колегія суддів прийшла до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції правильно виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки відповідачем порушено вимоги законодавства про оплату праці, що, в свою чергу, потягло за собою нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому на користь позивача із ПрАТ "Рівнеазот" стягнуто спірну суму з урахуванням уточнених обставин, на чому наполягав ОСОБА_2

Як установлено судом попередньої інстанції, що Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 19 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено, стягнуто на його користь із ПрАТ «Рівнеазот» 138 545,55 грн. заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вказане рішення набрало законної сили 05 січня 2018 року.

Відповідно до виписки по картковому рахунку ОСОБА_2 12 лютого 2018 року зараховано 138545,55 гривень заробітної плати. Відповідно, саме цей день слід вважати днем остаточного розрахунку з позивачем.

Спірні правовідносини виникли з приводу невиплати відповідачем у передбачені законом строки заробітної плати, що призвело до виникнення у ОСОБА_2 права вимагати нарахування і стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно із ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Норми ч. 1 ст. 116 КЗпП України визначають необхідність при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, що провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За таких обставин міським судом правильно зясовано, що порушенням законодавства про своєчасну виплату нарахованої заробітної плати є нездійснення роботодавцем виплати заборгованої заробітної плати в день звільнення працівника.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З урахуванням того, що на день звільнення позивача заробітну плату йому виплачено не було відповідно до вимог закону суд зробив обґрунтований висновок про виникнення у ПрАТ "Рівнеазот" зобовязання сплатити на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 05 жовтня 2017 року (наступний робочий день після звільнення) по 11 лютого 2018 року (по день остаточного розрахунку)

Приходячи до переконання про відхилення апеляційної скарги, колегія суддів бере до уваги, що при вирішенні спірних правовідносин судом правильно застосовано положення постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати". Відповідно до пунктів 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках. передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судом попередньої інстанції обґрунтовано взято до уваги рішення Рівненського міського суду від 19 жовтня 2017 у цивільній справі 569/11357/17 яким встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача при восьмигодинному робочому дні 621 грн., а за період з дня його звільнення з роботи по день виплати заборгованості із заробітної плати кількість робочих днів склала 88 одиниць.

Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період часу становить 54 648 гривень, що вираховується у спосіб множення середньоденного заробітку 621 гривень на кількість робочих днів, 88.

Тому зазначена сума підлягає стягненню з ПрАТ "Рівнеазот" на користь ОСОБА_2

Правильність нарахування розміру середнього заробітку за час затримки виплати сум, належних при звільненні, ПрАТ "Рівнеазот" визнав, що ним і не заперечується.

Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Повно і правильно зясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин та ухваленні рішення застосовано норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув із відповідача на користь ОСОБА_2 54 648 гривень середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

При ухваленні оскаржуваного рішення суд правильно взяв до уваги пункти 20 і 25 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", де зазначено про правову необхідність задоволення позовів, що ґрунтуються на фактах порушення вимог ст.ст. 115, 116 КЗпП України і застосуванні ст. 117 КЗпП України.

Обґрунтованими є і його твердження про врахування Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку із положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Щодо доводів апеляційної скарги про неврахування роз'яснень пленуму Верховного Суду України викладених в постанові "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року в яких зазначено, що суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум та визначати зазначену суму без утримання податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначати в резолютивній частині рішення, - не заслуговують на увагу, оскільки судом попередньої інстанції взяті до уваги обставини, які встановлені рішенням Рівненського міського суду від 19 жовтня 2017 року (а.с.7).

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.1 ст. 67 Конституції України кожен зобовязаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Нормами п.171.1 ст. 171 та 14.1.180 ст. 14 Податкового Кодексу України та ст. 7 Закону України „Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування врегульовано порядок утримання податків з будь-яких виплат на користь громадян України, і суди не є субєктами, уповноваженими надавати тлумачення вимог чинного законодавства.

Оскільки суд не є податковим агентом, тому обов'язок відрахувати зазначені податки і збори закон покладає на роботодавця. Таким чином, відсутність в оскаржуваному рішенні вказівки про стягнення спірної суми з утриманням ПрАТ "Рівнеазот" податків та зборів при його виконанні є формальною і не призведе до помилковості висновків суду про задоволення позову.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про те, що відсутність вини відповідача у невиплаті належних позивачу сум при звільненні полягає в наявності непогашеної заборгованості РОВКП ВКГ "Рівнеоблводоканал" перед ПрАТ "Рівнеазот", а також неможливістю виробляти продукцію внаслідок обмеження постачання природного газу, не заслуговують на увагу, оскільки відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення відповідачем строків розрахунку із звільненим працівником у стані крайньої необхідності, що у відповідності до ч. 2 ст. 1171 ЦК України є підставою для звільнення його від відшкодування шкоди частково або в повному обсязі, адже вказана правова норма передбачає підстави для звільнення від відшкодування шкоди, а не від відповідальності роботодавця за невиплату належних працівнику сум при звільненні, а тому не підлягає застосуванню до даних правовідносин.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Судовий збір, що понесений відповідачем при поданні апеляційної скарги, відповідно до ст. 141 ЦПК України слід віднести на його ж рахунок.

Керуючись ст.ст. 374-375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 14 травня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: Хилевич С.В.

Судді: Боймиструк С.В.

ОСОБА_3