Провадження № 6/487/6/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Миколаїв

Заводський районний суд міста Миколаєва у складі:

головуючого судді Павлової Ж.П.,

за участю секретаря судового засідання Ігнатьєва А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду подання головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами,-

ВСТАНОВИВ:

10.11.2017 року головний державний виконавець Заводського ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням, в якому просить визначити частку у праві спільної сумісної власності на квартиру №10 за адресою: м.Миколаїв, вул. Сінна, буд. 21, яка належить боржнику ОСОБА_3 з метою виконання виконавчих документів відкритих відносно останньої.

ОСОБА_1 державний виконавець Заводського ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області Буділовська О.О. до судового засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином.

Стягувач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити подання про визначення частки майна боржника у майні яким він володіє спільно з іншими особами.

Інші сторони та заінтересовані особи в судове засідання сторони не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені належним чином. Їх неявка не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє з іншими особами.

Відповідно до ч.2 ст. 443 ЦПК України неявка сторін і заінтересованих осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.

Суд, дослідивши матеріали подання, приходить до наступного.

Як вбачається з наданих до суду матеріалів, в Заводському ВДВС міста ОСОБА_1 ГТУЮ у Миколаївській області перебуває на виконанні зведене виконавче провадження №45495767 відносно одного боржника ОСОБА_3.

Боржник добровільно рішення суду не виконує.

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 20.07.2017 року боржнику ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності належить квартира №10 по вул. Будьонного (Сінна), буд. 21 в м. Миколаєві. Співвласниками вказаної квартири є також ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9

Згідно інформації Державної фіскальної служби України про джерела отримання доходів боржників фізичних осіб інформація щодо сум доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня.

Згідно інформації Пенсійного фонду України про осіб боржників, які отримують пенсію інформації не знайдено.

Згідно інформації Державної фіскальної служби України інформація щодо відкритих рахунків відсутня.

Транспортні засоби за ОСОБА_3 не зареєстровано.

Згідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено і у ст.18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Положеннями ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконанню рішень інших органів це сукупність дій органів і посадових осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов'язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, порядок захисту прав стягувача, боржника та інших осіб у виконавчому провадженні унормовано положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п.1 ч.2 ст.11 Закону державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ст.32 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до ч.6 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Згідно із ст. 443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», частка боржника у спільній власності з іншими особами визначається за поданням державного виконавця відповідно до положень законодавства, що регулює право власності. Такі подання мають розглядатися з додержанням вимог процесуального закону щодо допустимості засобів доказування.

Частиною 2 ст. 370 ЦК України передбачено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

При вирішенні питання суд враховує, що виділ частки боржника із спільної сумісної власності у межах виконавчого провадження регулюється нормами цивільно-процесуального законодавства. При розгляді подання державного виконавця в порядку ст. 443ЦПК України вирішується питання не про виділ частки, що призводить до виділу її в натурі, припинення права спільної часткової власності на майно, а вирішується питання про визначення частки, що не є його поділом чи виділенням частки та не тягне за собою припинення права спільної часткової власності, а такий захід спрямований лише на забезпечення виконання рішення суду. Системне тлумачення положень вказаних норм дає підстави дійти висновку, що за результатами розгляду подання державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, суд постановляє ухвалу, в якій зазначається конкретне майно, що підлягає саме виділу. Власники, які вважають, що у зв'язку зі зверненням стягнення на майно боржника у випадках, коли боржник володіє майном спільно з іншими особами, порушені їх майнові права у виконавчому провадженні, у зв'язку з накладенням арешту на майно, мають право звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення його з-під арешту.

А тому, за таких умов суд приходить до переконання, що державним виконавцем надані належні і достатні докази, які свідчать про належність спірного майна на праві спільної сумісної власності боржнику, та як вбачається з матеріалів справи, у боржника відсутнє інше майно, на яке можна звернути стягнення, що також знайшло підтвердження в судовому засіданні, а тому клопотання підлягає задоволенню в повному обсязі.

З огляду на викладене, керуючисьст.443 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд,-

УХВАЛИВ:

Подання головного державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_2 - задовольнити.

Визначити, що ОСОБА_3 (проживає: м. Миколаїв. АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) на праві спільної сумісної власності належить 1/6 частка квартири АДРЕСА_2.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області апеляційної скарги.

СУДДЯ: Ж.П.ПАВЛОВА