Справа № 310/6614/18
РІШЕННЯ

Іменем України

09 жовтня 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд

Запорізької області

в складі: головуючого - судді Крамаренка А.І.

при секретарі Корнієнко Н.І.

.за участі: позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивачів ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до суду з вказаним позовом, в якому просили визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування квартирою №10 в будинку по вул. Мічуріна, 66/ вул. Маяковського, 32 в м. Бердянську Запорізької області.

В обґрунтування позовних вимог зазначили, що їм на підставі свідоцтва про право власності на житло від 26 травня 2000 року належить вказана вище квартира. Крім них в квартирі зареєстрований ОСОБА_4

Вказують, що ОСОБА_4 з 1998 року не проживає в квартирі, за місцем реєстрації не зявляється, грошових коштів на оплату комунальних послуг не надає.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити. У відзиві на позов зазначив, що в 1986 році за пропозицією ОСОБА_1 вони оформили фіктивне розірвання шлюбу з метою отримання квартири у сімейному гуртожитку заводу «Дормаш». Внаслідок цього була отримана спірна квартира, а вони продовжували проживати однією сімєю та облаштовували квартиру.

В подальшому він з дружиною переїхав на дачу, займався садівництвом, розводив свійську птицю тощо. Спільна дочка залишалася проживати у квартирі.

У звязку з погіршенням здоровя, його вигнали з квартири та дачі.

Свідок ОСОБА_5 пояснила, що з 2007 року підтримує дружні відносини з ОСОБА_1, відвідує її вдома. ОСОБА_4 з 2008 року проживав на дачі, його речей в квартирі вона не бачила.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача. ОСОБА_4 та ОСОБА_1 фіктивно розірвали шлюб, щоб остання як мати одиначка отримала квартиру, яку в подальшому залишили ОСОБА_2, а самі переїхали жити на дачу. Коли ОСОБА_4 захворів, то став нікому непотрібний. Їй телефонували з сусідніх дач, що ОСОБА_4 побили та вигнали, і що він тепер проживає у «залізній будці». Після лікування в м. Запоріжжі, ОСОБА_4 привезли до неї, оскільки він не мав можливості попасти до квартири. Проте, вона має свою сімю, дітей, онуків.

Свідок ОСОБА_7 пояснила, що подружжя ОСОБА_4 до серпня 2017 року жили у злагоді, доки дочка із зятем не побили ОСОБА_4 та не вигнали його з дачі.

Свідок ОСОБА_8 пояснив, що він з 1998 року по 2006 рік був головою Садового товариства. В 1989 році родина ОСОБА_4 отримала дві земельні ділянки в СОТ, збудували будинок, я кому і проживали приблизно до 2017 року. З того часу ОСОБА_4 проживав «у будці», розташованій на земельній ділянці його сестри, а на зиму перейшов до іншого помешкання.

Заслухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Судом встановлено, що право власності на квартиру №10 в будинку по вул. Мічуріна, 66/ вул. Маяковського, 32 в м. Бердянську Запорізької області зареєстровано за ОСОБА_1 та ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.05.2000 року ВАТ «Шляхмаш».

У відповідності до довідки ТОВ «Керуюча Компанія «Коменерго-Бердянськ» №597 від 13.07.2018 року в зазначеній вище квартирі зареєстровані: ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Підставою позову про визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням позивачі зазначили відсутність останнього без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч.2 ст. 405 ЦК України).

Разом з тим, як у позовній заяві, так і в судовому засіданні позивачі зазначали про розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 27.11.1986 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України, зокрема, ст. 391 ЦК України передбачається, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, які не повязані із позбавленням володіння.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

У разі виникнення спору між власником і членами його сім'ї суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Щодо виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК України сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу.

Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. 319, частин 1, 2 ст. 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У цьому випадку обмеження прав власника передбачені статтями 156, 157 ЖК. Такий висновок Верховний Суд України зробив у справах №6-24089св06, №6-20552св07.

У відповідності до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначеням , або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно наданих відповідачем документів, він є інвалідом другої групи, протягом 2017-2018 років чотири рази перебував на стаціонарному лікуванні. Наявність у ОСОБА_4 перешкод в користуванні квартирою підтверджується показаннями свідків та не спростовується позивачами.

Отже, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, для визнання ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Доказі на підтвердження наявності обставин, визначених ст. 116 ЖК України, позивачами суду не надавалось і з цих підстав позов не заявлявся.

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-80, 259, 263-268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя А. І. Крамаренко