Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 300/690/16-ц

провадження № 61-2382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Воловецьке районне споживче товариство,

третя особа - Воловецька селищна рада Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бисага Т. Ю., Панько В. Ф., Собослой Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до Воловецького районного споживчого товариства, третя особа - Воловецька селищна рада Закарпатської області, про усунення перешкод у користуванні майном.

Свої позовні вимоги ОСОБА_3 обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори 15 жовтня 2012 року, вона є власником картоплесховища, що знаходиться по АДРЕСА_1. На вказаній будівлі розташований торговий павільйон (магазин) Воловецького районного споживчого товариства, який здається в оренду приватним підприємцям для зайняття підприємницькою діяльністю. Таке розташування павільйону сприяє руйнуванню картоплесховища та перешкоджає можливості повноцінно використовувати його для своїх потреб.

Посилаючись на викладене, позивач просила зобов'язати відповідача усунути перешкоди у користуванні картоплесховищем, що знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом демонтування з нього збірно-розбірного торгового павільйону, на підставі статей 321, 386, 391 ЦК України.

Відповідач позов не визнав та пояснив суду, що павільйон побудовано на відведеній земельній ділянці для будівництва торгового павільйону за рішенням ХІІ сесії 22 скликання Воловецької селищної ради від 13 травня 1997 року «Про передачу земель у власність». На споруду, яка знаходиться під приміщенням павільйону, на момент будівництва ніхто претензій не заявляв, а його власником був колгосп «Верховина», яке у свою чергу також будь-яких претензій щодо будівництва павільйону не заявляв. Питання розпаювання правління колгоспу «Верховина» спільно з правлінням Воловецького районного споживчого товариства не розглядало. Картоплесховищем правління ніколи не користувалося. Приміщення знаходиться у вкрай аварійному стані. Правління Воловецького районного споживчого товариствазгодне розглянути питання про відшкодування позивачу збитків за ті матеріали, які знаходяться у картоплесховищі, відповідно до наданої вартості експертної оцінки. Вимоги про демонтаж торгового приміщення, яке на цей час використовується для забезпечення товарами першої необхідності мешканців смт Воловець, є соціально та економічно необґрунтованим.

Рішенням Воловецького районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Зобов'язано Воловецьке районне споживче товариство усунути перешкоди у користуванні майном ОСОБА_3, а саме картоплесховищем, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, шляхом демонтування з нього збірно-розбірного торгового павільйону. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що торговий магазин Воловецького районного споживчого товариства, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, розташований на будівлі картоплесховища за адресою: АДРЕСА_1, без жодної правової підстави, порушує права ОСОБА_3 на вільне, на власний розсуд володіння та розпорядження належним їй майном, сприяє його руйнуванню.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову у задоволенні позову, виходив з відсутності у справі доказів, які б підтверджували, що саме наявність павільйону спричиняє пошкодження і руйнування картоплесховища, яке належить ОСОБА_3 Крім того, рішенням Воловецької селищної ради від 13 травня 1997 року райспоживспілці передано у постійне користування земельну ділянку, на якій розташований магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», по АДРЕСА_3.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року, в якій просила скасувати рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що торговий магазин Воловецького районного споживчого товариства, місцезнаходженням якого є АДРЕСА_2, повністю, а не частково розташований на будівлі картоплесховища за адресою: АДРЕСА_1, без жодної правової підстави, порушує її права на вільне, на власний розсуд володіння та розпорядження належним їй майном, сприяє його руйнуванню. Цей факт встановлено на підставі беззаперечних доказів, а саме: з матеріалів інвентаризаційної справи, виготовленої ДВПТІ по Воловецькому району від 2001 року, та постанови правління Воловецького районного споживчого товариства від 14 березня 2001 року № 22, з яких убачається, що адресою місця розташування торгового магазину, Воловецького районного споживчого товариства є АДРЕСА_2 Воловецького району, тоді як насправді, і це не заперечується стороною відповідача, вказаний магазин розташований над будівлею картоплесховища за адресою: АДРЕСА_1. Крім того, згідно із наказом від 13 жовтня 2000 року № 227 Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України «Про затвердження Типових правил розміщення малих архітектурних форм для здійснення підприємницької діяльності», який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин та на момент створення кооперативного торгового підприємства «Волівчик» та магазину «Продукти» відповідно, для розміщення малої архітектурної форми встановлено певний порядок: дозвіл на її розміщення, прийняття в експлуатацію тощо. Передумовою для встановлення вказаної конструкції є належність земельної ділянки особі, яка бажає встановити малу архітектурну форму. Підтвердження правових підстав на розташування вищезазначеного торгового павільйону саме на картоплесховищі позивача відповідачем не надано. Обраний нею спосіб захисту свого конституційного права у вигляді зобов'язання відповідача усунути перешкоди у користуванні майном шляхом демонтування з нього збірно-розбірного торгового павільйону жодним чином не позбавляє відповідача будь-якого права на це майно, оскільки його переміщення є можливим без його знецінення та зміни призначення. Сам факт розташування павільйону на її картоплесховищі та використання його в процесі здійснення торгової діяльності сприяє руйнуванню сховища, оскільки камінь, з якого воно побудоване, просідає та знищується. Вона не має можливості укріпити вказану будівлю чи повноцінно її використовувати для своїх потреб. Звертає увагу на те, що відповідно до довідки архівного сектора Воловецької районної державної адміністрації від 22 листопада 2016 року № 133/07-03 в документах архівного фонду № 20 «Воловецька селищна рада» в рішенні XII сесії 22 скликання Воловецької селищної ради від 13 травня 1997 року відсутня інформація про відведення земельної ділянки під будівництво торгового павільйону.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 1 березня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційні скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори 15 жовтня 2012 року, витягу про державну реєстрацію прав ДВПТ по Воловецькому району від 19 жовтня 2012 року № 35917914 ОСОБА_3 є власником картоплесховища, що знаходиться за адресою: за АДРЕСА_1. Картоплесховище побудоване з каменю, загальною площею 55,77 кв. м.

Рішенням Воловецької селищної ради 28-ї сесії шостого скликання від 25 квітня 2013 року № 568 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,035 га за адресою: АДРЕСА_1, для ведення особистого селянського господарства.

У 2014 році ОСОБА_3 розпочато процедуру приватизації земельної ділянки, зокрема, замовлено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність.

Сторонами у справі не заперечується, що на картоплесховищі розташований торговий павільйон (магазин), що належить Воловецькому районному споживчому товариству.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що позивач є власником картоплесховища, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 Воловецького району Закарпатської області.

Проте, як правильно встановлено судом апеляційної інстанції, позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу того, що розташування торгового павільйону Воловецького районного споживчого товариства за адресою: АДРЕСА_2 Воловецького району Закарпатської області, чинить перешкоди ОСОБА_3 у володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном.

Так, зокрема, доступ до картоплесховища, яке належить позивачу, є вільним, відповідач не чинить перешкод у користуванні ним.

У своїй позовній заяві ОСОБА_3 стверджує, що розташування торгового павільйону безпосередньо над її картоплесховищем сприяє руйнації останнього, оскільки будівельний матеріал (камінь) просідає та знищується.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Разом з тим позивач не надала доказів того, що розташування торгового павільйону на її картоплесховищі призводить до руйнування майна позивача. Суду не було надано доказів причинно-наслідкового зв'язку між розташуванням торгового павільйону над картоплесховищем і наслідками, на які вказує позивач, - руйнування та просідання цього приміщення.

Оскільки саме на позивача покладено обов'язок із доведення факту дійсного порушення її прав, яке, на її думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте, зазначену обставину доведено у встановленому порядку не було.

Суд першої інстанції, не встановивши факту порушення відповідачем прав власника щодо користування власністю і об'єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав, дійшов необґрунтованого висновку про обґрунтованість позовних вимог у зв'язку з їх доведеністю.

Правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що Воловецький районний суд Закарпатської області перерозподілив тягар доказування на порушення вимог ЦПК України 2004 року, які регулюють процедуру доказування.

Крім того, суд враховує також і те, що торговий павільйон зведений на картоплесховищі, яке належало колгоспу «Верховина» ще у 1975 році, а тому навіть якщо твердження позивача про руйнування картоплесховища і мають місце, то встановити причину такої руйнації можливо лише за наявності відповідної судової будівельно-технічної експертизи.

Апеляційним судом на виконання вимог частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року роз'яснювалося позивачу право заявити клопотання про призначення будівельної експертизи, проте позивач таким правом не скористалася.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, правильно визначивши предмет доказування, встановив, що Воловецьке районне споживче товариство правомірно користується наданою земельною ділянкою, та відсутність факту порушення відповідачем прав позивача і створення останній перешкод у користуванні власністю.

Не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції твердження заявника про те, що торговий павільйон, який належить Воловецькому споживчому товариству, розташований на земельній ділянці без будь-якого дозвільного документа, з огляду на те, що рішенням Воловецької селищної ради Закарпатської області від 13 травня 1997 року ХІІ сесії 22 скликання, розглянувши клопотання райспоживспілки та керуючись статтею 17 Земельного Кодексу України, серед іншого було вирішено передати у постійне користування земельну ділянку магазину АДРЕСА_4, площею 0,03 га.

У справі відсутні відомості про те, що відповідач самовільно без розроблення й погодження в установленому законом порядку проектної документації встановив торговий павільйон, чим здійснив перешкоди в користуванні та розпорядженні майном, власником якого є ОСОБА_3

У рішенні, яке переглядається, встановлено, що у 2001 році державним виробничим підприємством технічної інвентаризації по Воловецькому району була виготовлена інвентаризаційна справа на магазин по АДРЕСА_2.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І.Усик