Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 711/1259/14-ц

провадження № 61-1238св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

КузнєцоваВ. О.,

ОлійникА. С. (суддя-доповідач),

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року у складі судді Дунаєва С. О. та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Корнієнко Н. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі - ПАТ «Державний ощадний банк України») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором відновлювальної кредитної лінії.

Позов обґрунтований тим, що 06 липня 2007 року між Відкритим акціонерним банком «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 136-07, за яким останній зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 69 300 доларів США на споживчі потреби з лімітом кредитування протягом 24 місяців, на умовах щомісячної сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,5%, з кінцевим терміном повернення кредиту - 05 липня 2017 року.

Зобов'язання за вказаним договором було забезпечено іпотечними договорами від 06 липня 2007 року № 136-07/01, від 16 грудня 2009 року № 136-07/02, укладеними між позивачем та ОСОБА_6, та договором поруки від 06 липня 2007 року № 136-07/02, укладеним між позивачем ОСОБА_4 та поручителем ОСОБА_5

У зв'язку з невиконанням зобов'язання та після уточнення позовних вимог під час повторного розгляду справи ПАТ «Державний ощадний банк України» просило стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії від 06 липня 2007 року № 136-07, яка станом на 12 квітня 2016 року становила 110 747,28 доларів США, що складає 2 831 874,29 грн, з яких: 69 300 доларів США (1 772 042,51 грн) - заборгованість за кредитом; 21 312,06 доларів США (544 962,14 грн) - заборгованість за процентами (за період з 14 березня 2011 року по 28 серпня 2013 року); 20 135,22 доларів США (514 869,64 грн) - пеня за порушення зобов'язань з повернення основної суми кредиту та своєчасної сплати відсотків за користування кредитом (за період з 12 квітня 2015 року по 12 квітня 2016 року).

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №136-07 від 06 липня 2007 року в розмірі 97 751, 28 доларів США, що еквівалентно сумі 2 499 558,78 грн.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Черкаське обласне управління АТ «Ощадбанк» понесені ним судові витрати.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що пунктом 3.2.2 кредитного договору передбачено право банку достроково стягнути з позичальника кредит, проценти та інші платежі у разі порушення позичальником умов цього договору. Право вимагати дострокового повернення кредиту та право дострокового стягнення кредиту не є тотожними поняттями, оскільки перше право може бути реалізоване кредитором самостійно, а друге - лише за участю третіх осіб і реалізується на підставі судового рішення, виконавчого напису нотаріусу тощо. Отже, передбачене пунктом 3.2.2 кредитного договору право банку достроково стягнути з позичальника кредит та суму нарахованих процентів та інших платежів існує окремо і діє протягом усього часу дії договору, тобто до повного виконання сторонами взятих на себе зобовязань (пункт 8.1 кредитного договору).

Таким чином, направлення позивачем відповідачам письмових листів-претензій з вимогою достроково повернути кредитні кошти є реалізацією банком одного з передбачених договором прав на дострокове повернення кредитних коштів, але зазначені дії не свідчать про зміну позивачем строку дії кредитного договору і зміну його умов в односторонньому порядку.

З метою вирішення спору між сторонами на засадах справедливості, добросовісності і розумності, враховуючи такі засади регулювання цивільних відносин як свобода договору та гарантування судового захисту права та інтересу, на підставі частини другої статті 214 ЦПК Україниу редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV (далі - ЦПК України 2004 року), суд вважав за необхідне відступити від правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-990цс15, оскільки право позивача звернутися до суду з позовом про дострокове стягнення кредиту існує протягом усього часу дії кредитного договору і не змінилося через невиконання позичальником вимог кредитора про добровільне дострокове повернення кредиту.

Разом з тим, заявляючи вимогу про дострокове повернення кредиту та процентів за його користування, позивач реалізував своє право, передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 3.2.2 кредитного договору, змінив строки виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, від дати порушення позичальником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту, а відтак шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя починає спливати з дати, зазначеної у першій претензії, тобто з 10 жовтня 2009 року і закінчується 10 квітня 2010 року. Тому, суд дійшов висновку, що порука ОСОБА_5 припинилася, а відтак у задоволенні позовних вимог до відповідача ОСОБА_5 необхідно відмовити.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції змінено, скасовано його в частині стягнення з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованості за кредитним договором в розмірі 97 751,28 доларів США, що еквівалентно 2 499 558,78 грн та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь позивача заборгованість у загальній сумі 2 499 558, 79 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінивши рішення суду першої інстанції частково, а в іншій частині залишивши його без змін, суд апеляційної інстанції виходив з того, що колегія суддів не може взяти до уваги посилання ОСОБА_4 та його представника про безпідставне незастосування судом першої інстанції правового висновку Верховного Суду України, викладеного у справі № 6-990цс15 щодо позовних вимог до ОСОБА_4, оскільки відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України 2004 року, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи, а при скасуванні попередніх рішень у вказаній справі, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ має місце посилання саме на правові висновки Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року №6-116цс13, від 19 березня 2014 року №6-20цс14, від 19 березня 2014 року №6-14цс14, від 11 лютого 2015 року №6-240цс14, що судом першої інстанції і було враховано при ухваленні рішення.

Колегія суддів погодилася з висновоком суду першої інстанції про те, що оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Саме такий правовий висновок викладений в постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14, від 07 жовтня 2015 року у справі №6-263цс15, від 03 лютого 2016 року у справі №6-18цс15 , від 06 квітня 2016 року у справі №6-252цс15, якими суд першої інстанції керувався при ухваленні рішення.

Однак, стягнення пені є штрафними санкціями і відповідно її нарахування має проводитись в національній валюті, тому рішення суду необхідно змінити, скасувавши його в частині стягнення з ОСОБА_4 заборгованості на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» за договором відновлювальної кредитної лінії №136-07 від 06 липня 2007 року в розмірі 97 751,28 доларів США, що еквівалентно сумі 2 499 558,78 грн.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із касаційною скаргою на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про відмову в позові.

У жовтні 2016 року ПАТ «Державний ощадний банк України» направив до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких зазначив, що останній платіж ОСОБА_4 здійснив 19 листопада 2011 року, вказана сума зарахована як сплата процентів при розрахунку боргу при ухваленні рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2013 року у справі № 23114/5672/12 за позовом до іпотекодавця, тоді як позов до ОСОБА_4 подано 14 лютого 2014 року, тобто через 26 місяців та 25 днів з дня здійснення останнього платежа, тобто ОСОБА_4 у порушення частини першої статті 61 ЦПК України 2004 року оскаржив обставину, яка визнана в іншій справі. Крім того, положення договору щодо дострокового відкликання банком кредиту не є односторонньою зміною умов цього договору, адже під «відкликанням кредиту» мається на увазі лише пред'явлення претензії про дострокове повернення заборгованості за кредитним договором, а не зміну або перенесення строків та термінів виконання зобов'язань. Зазначене положення договору не скасовує інші його положення та не звільняє позичальника від виконання взятих на себе за договором обов'язків, зокрема щодо здійснення щомісячних платежів за кредитом та процентів за користування коштами.

05 серпня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

08 листопада 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

12 січня 2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу ОСОБА_4 мотивовано тим, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору (пункт 2.3.1), позивач використав право дострокової вимоги стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши йому відповідну вимогу від 10 вересня 2009 року та від 8 лютого 2010 року про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов'язаних з ним платежів протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї вимоги. Тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевий строк виконання її умов.

Крім того, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2013 року у справі № 2314/5672/12 за позовом банку до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке залишене без змін ухвалами апеляційного та касаційного судів, встановлено використання банком свого права на дострокову вимогу стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, а також те, що з вересня 2009 року ОСОБА_4 не здійснював платежів за кредитним договором, а тому переривання строку позовної давності не відбулося.

Разом з тим, в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 лютого 2016 року у вказаній справі, суд касаційної інстанції, направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанції, зазначив, що судам необхідно встановити, чи не свідчать дії банку про використання ним передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 2.3.1 кредитного договору права дострокової вимоги повернення суми кредиту. Однак, зазначені вказівки судами першої та апеляційної інстанції взято до уваги не було та не застосовано правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 02 грудня 2015 року у справі 6-1707цс15, від 27 січня 2016 року у справі 6-990цс15, які відповідно до статті 36-7 ЦПК України 2004 року є обов'язковими для застосування.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права, і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що 06 липня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Ощадний банк України», та ОСОБА_4 було укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 136-07, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 69 300 доларів США на споживчі потреби з лімітом кредитування протягом 24 місяців, на умовах щомісячної сплати процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% з кінцевим терміном повернення кредиту - 05 липня 2017 року.

Зобов'язання за вказаним договором було забезпечено іпотечними договорами від 06 липня 2007 року № 136-07/01, від 16 грудня 2009 року № 136-07/02, укладеними між позивачем та ОСОБА_6, та договором поруки від 06 липня 2007 року № 136-07/02, укладеним між позивачем ОСОБА_4 та поручителем ОСОБА_5

Отримання відповідачем кредитних коштів у повному обсязі підтверджується видатковими касовими ордерами № 577108_001 від 11 липня 2007 року на суму 10 000 доларів та № 602921_001 від 13 липня 2007 року на суму 59 300 доларів (Т.1, а.с. 49).

Зі змісту договору відновлювальної кредитної лінії від 6 липня 2007 року № 136-07 вбачається, що проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно (пункт 1.5.1.2 договору), які повинні бути сплачені позичальником не пізніше 25 числа кожного місяця, та остання сплата яких повинна бути здійснені не пізніше 05 липня 2017 року (пункт 1.5.1.3 договору).

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 належним чином не виконав, у зв'язку з чим за кредитним договором утворилась заборгованість.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2013 року, яке набрало законної сили, задоволено вимоги ПАТ «Ощадний банк України» про звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, на жилий будинок та земельну ділянку, належні ОСОБА_6, вартість чого є меншою від суми загального боргу, що пред'явлена до стягнення, тому у зв'язку з частковим стягненням заборгованості на адресу відповідачів були надіслані вимоги про повне погашення кредитної заборгованості, які не були виконані.

Зі змісту зазначеного рішення суду (а.с. 55-58) випливає, що у зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_4 зобов'язань за договором відновлювальної кредитної лінії від 6 липня 2007 року та на виконання вимог пунктів 2.3.1, 2.3.2 цього договору 10 вересня 2009 року та 08 лютого 2010 року позивачем було надіслано відповідачам листи-претензії з вимогою про дострокове погашення кредиту в цілому та заборгованості зі сплати процентів за користування кредиту.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно з положеннями статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ‒ відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення ‒ невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

У законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Суди встановили, що сторони визначили як строк дії договору ‒ до повного виконання сторонами взятих на себе зобов'язань за кредитним договором (пункт 8.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту ‒ до 05 липня 2017 року (пункт 1.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісячно, рівними частинами до 25 числа кожного місяця, починаючи з серпня 2009 року (пункт 1.2 кредитного договору) (Т. 1, а.с. 36).

Суди першої та апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, виходили з того, що направлення позивачем відповідачам письмових листів - претензій з вимогою достроково повернути кредитні кошти є реалізацією банком одного з передбачених договором прав на дострокове повернення кредитних коштів, але зазначені дії не свідчать про те, що позивач змінив строки дії кредитного договору і в односторонньому порядку змінив його умови.

Верховний Суд не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору ‒ до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів умовами договору визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до складу зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність ‒ це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_8 було заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача (а. с. 87-89).

Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила.

Так, за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 ‒ 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У справі, яка переглядається в касаційному порядку, суди встановили, що згідно із умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний щомісячно повертати кредит рівними частинами відповідно до умов кредитного договору, щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити неустойку за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

У зв'язку з порушенням ОСОБА_4 умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право достроково вимагати стягнення з позичальника та поручителя заборгованості за кредитним договором, надіславши їм письмові претензії від 10 вересня 2009 року та 08 лютого 2010 року про дострокове повернення всієї суми кредиту в цілому згідно вимог пункту 3.2.3 кредитного договору протягом 30 календарних днів з дати одержання цієї претензії (Т. 2, а.с. 164, 166).

Якщо кредитор змінює на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати.

З огляду на зазначене, пред'явивши зазначені вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та пункту 2.3.1 кредитного договору змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя ‒ протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України) від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Судами першої та апеляційної інстанції зазначені положення цивільного закону та умови кредитного договору враховано не було, тому суди, дійшовши висновків про те, що зазначені дії кредитора не свідчать про зміну позивачем строку дії кредитного договору не навели переконливих аргументів своїх висновків, які не відповідають правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі № 6-990цс15 про обчислення позовної давності з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу, не взяли до уваги, що кредитор зобов'язаний був пред'явити позов до боржника протягом трьох років від дати порушення останнім встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Щодо посилань ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що він припинив виконувати зобов'язання за кредитним договором у 2009 році та посилань ПАТ «Державний ощадний банк України» у запереченнях на касаційну скаргу на те, що відповідачем останній платіж на зарахування кредитної заборгованості було здійснено 19 листопада 2011 року, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Судудійшла таких висновків.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Згідно із частиною третьою статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У рішенні Придніпровського районного суду м. Черкаси від 20 травня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_6, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначено, що за обставинами справи ОСОБА_4, починаючи з лютого 2009 року припинив сплачувати проценти за користування кредитом (Т. 1, а.с. 55-58). На обґрунтування позову ПАТ «Державний ощадний банк України» зазначало, що останній разовий платіж було здійснено 19 вересня 2011 року (Т. 1, а.с. 4).

Таким чином, оскільки судами не встановлено фактичних обставин справи, від яких залежить її правильне вирішення, а саме з якого моменту ОСОБА_4 припинив виконувати зобов'язання за договором, факт здійснення ОСОБА_4 разового платежу 19 вересня 2011 року, не надано оцінку таким діям та чи свідчать вони про визнання ним свого боргу, що може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, що позбавляє Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду ухвалити власне рішення, то ухвалені в справі судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Згідно пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про її передачу на новий розгляд для повного, всебічного та об'єктивного дослідження та встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для її правильного вирішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 та пунктом 4 частини першої Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Черкаської області від 19 травня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

Г.І. Усик