ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Харків

справа № 628/2578/15-ц

провадження № 22-ц/818/1165/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.

за участю секретаря Кучер Ю.Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові в порядку позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 11 червня 2018 року, ухвалене суддею Коваленко О.А., -

в с т а н о в и в :

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпекита просив стягнути на його користь з ОСОБА_2 матеріальні збитки у розмірі 96202,29 грн. та моральну шкоду у сумі 200000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 08 серпня 1993 року він рухаючись на велосипеді по дорозі Куп'янськ - Борова, де в с. Подоли Куп'янського району близько 21.00 год. відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Пежо» державний № НОМЕР_1, здійснив на нього наїзд.

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди згідно з висновком судово-медичної експертизи, проведеної 23 грудня 1993 р. експертом Куп'янської міжрайонної судово-медичної експертизи, у нього були встановлені середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді перелому крижі в його нижній третині, синець правої сідниці, що було підтверджено і висновком комісійної судової-медичної експертизи від 30 квітня 1999 р., проведеною експертами ХОБСМЕ.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди у слідчому відділенні Куп'янського МРВ УМВСУ в Харківській області за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 215 КК України (в редакції 1960 р.) у відношенні ОСОБА_2 була порушена кримінальна справа №8593957. Проте постановою слідчого від 26 жовтня 2000 р. дана кримінальна справа була закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 р.) за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину.

Внаслідок завданих відповідачем середньої тяжкості тілесних ушкоджень та пошкодження здоров'я він був вимушений на протязі багатьох років проходити лікування в різних медичних закладах та нести у зв'язку з цим витрати.

Так, з 09 серпня 1993 р. він знаходився на лікуванні в лікарні ст. Куп'янськ-Вузловий Південної залізниці, потім проходив курс лікування в Центральній клінічній лікарні № 5 м. Харкова - з 15 листопада 1995 р. по 04 січня 1996 р.; з 24 травня 1996 р. по 25 червня 1996 р.; з 28 січня 1997 р. по 21 лютого 1997 р.; з 16 березня 1998 р. по 10 квітня 1998 р..

В центральній клінічній лікарні Укрзалізниці в м. Харкові лікувався з 06 грудня 2004 р. по 22 грудня 2004 р.; з 16 грудня 2005 р. по 30 грудня 2005 р.; з 06 грудня 2011 р. по 22 грудня 2011 р.; з 26 листопада 2012 р. по 12 грудня 2012 р.; з 11 березня 2013 р. по 22 березня 2013 р.

Крім цього, з 23 квітня 2013 року по 26 листопада 2013 року він знаходився на лікуванні в «Центрі спеціалізованої медичної допомоги хворим не легеневими формами туберкульозу» Міністерства охорони здоров'я Московської області РФ, де йому було зроблено операцію по встановленню ендопротеза культового суглоба, а після проведення цієї операції проходив курс лікування у філіалі № 1 ФГБМУ «Медичного центра Міністерства оборони Росії» з 26 листопада 2013 р. по 17 грудня 2013 р.

В період з 11 квітня 2014 р. по 14 травня 2014 р., з 20 травня 2014 р. по 19 червня 2014 р. він знаходився на лікуванні в ДП «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Сітенка НАМНУ», де17 квітня 2014 р. йому також була зроблена операція на правому культовому суглобі.

Посилаючись на ці обставини, а також на те, що внаслідок неправомірних дій відповідача його здоров'ю було спричинено суттєве ушкодження і каліцтво - з 1993 р. була призначена 3 група інвалідності; з 16 грудня 1997 р. - 2 група інвалідності; з 01 січня 1999 р. - знову 3 група інвалідності, а з 22 січня 2013 р. - 2 група інвалідності безстроково, він вимушений звернутися до суду із вищевказаним позовом.

Рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування втраченого заробітку 2581,80 грн., а також у відшкодування моральної шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки 100000,0 грн., відмовивши в задоволенні решти позовних вимог. Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду вмотивовано тим, що позивачем доведено, що внаслідок дорожньо-транспортної пригодою йому дійсно була завдана матеріальна та моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він - особа похилого віку зазнав у зв'язку з ушкодженням його здоров'я, у нервовому напруженні іхвилюванні, пережитому при ДТП. Крім того, позивач вимушений був проходити лікуванняз 1993 року, упродовж дуже тривалого часу, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить об'єктивно розглянути справу за його позовом.

Також, не погоджуючись з рішення суду ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що в матеріалах справи є постанова слідчого від 26 жовтня 2000 року про припинення кримінальної справи стосовно ОСОБА_2 за відсутністю в його діях складу злочину. Таким чином, в його діях відсутня ознака неправомірності. Крім того, як вбачається з матеріалів кримінальної справи ОСОБА_4 отримав травму у зв'язку з порушенням ним правил дорожнього руху.

Так, допитані в суді першої інстанції експерти пояснили, що відсутність первинної документації щодо подій 1993 року не дозволяють об'єктивно встановити наявність, локалізацію, характер і механізм утворення травми куприка про яке зазначено в амбулаторній карті та комісійній експертизі за №59 від 1999 року, у зв'язку з чим експертна комісія не може об'єктивно відповісти на питання про наявність «прямого причинного зв'язку із захворюванням ОСОБА_4 правого тазостегнового суглоба, що призвело до його протезування і подальшого видалення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційних скарг і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Згідно ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим права фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання, або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01 березня 2013 року №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судовим розглядом достовірно встановлено, що позивачу завдано шкоду джерелом підвищеної небезпеки, а тому відповідач повинен відшкодувати шкоду незалежно від вини (ч.5 ст.1187 ЦК України).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивачу дійсно завдана моральна шкода, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких він - особа похилого віку зазнав у зв'язку з ушкодженням його здоров'я, перебував у нервовому напруженні і хвилюванні, пережитому після ДТП, у фізичному болі та емоційному стресі, який він переніс, у побутових незручностях, що виникли у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у зміні побутових звичок, необхідності додаткових зусиль для організації звиклого образу життя після ДТП. Відшкодовуючи моральну шкоду, завдану позивачу, суд враховував вимоги розумності і справедливості, характер та тривалість заподіяння позивачу душевних страждань стягнув 100000 грн. Крім того, отримавши ушкодження здоров'я в результаті вчиненої відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, позивач був тимчасово непрацездатний та, відповідно, був позбавлений можливості працювати, як наслідок, це призвело до втрати ним доходу, який відповідно до ст.1198 ЦК України за 15 місяців становить 2581, 80 гривень.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 08 серпня 1993 року ОСОБА_1 рухався на велосипеді по дорозі Куп'янськ-Борова, де в с. Подоли Куп'янського району близько 21.00 год. відповідач ОСОБА_2, керуючи автомобілем «Пежо» державний № НОМЕР_1, здійснив на нього наїзд.

Того ж дня, о 22-40 год. ОСОБА_1 звернувся до медико-санітарної частини Куп'янського ливарного заводу за медичної допомогою, з листка невідкладної допомоги вбачається, що у ОСОБА_1 було встановлено забій поперекового відділу хребта та призначено амбулаторне лікування «діагноз» (т. 1 а.с. 10).

09 серпня 1993 року ОСОБА_1 звернувся до Відділкової лікарні ст.. Куп'янськ-Вузловий Південної з.д. де йому було встановлено діагноз перелом крестця, що підтверджується випискою з історії хвороби № 1692 (т. 1 а.с. 11).

Згідно висновку комісійної судової-медичної експертизи від 30 квітня 1999 р., проведеної експертами ХОБСМЕ внаслідок дії твердого тупого предмету ОСОБА_1 отримав перелом крижі (крестец) в нижній треті та синець на правій сідниці. На момент проведення експертизи ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи с 1997 року на підставі расповсюдженного попереково-крижаного остеохондроза після перелому крижі в 1993 році, що зрістся. За ступенем тяжкості вказані ушкодження кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження, які потягнули стійку втрату працездатності менше 1/3.

За фактом дорожньо-транспортної пригоди в слідчому відділенні Куп'янського МРВ УМВСУ в Харківській області за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 215 КК України (в редакції 1960 р.) у відношенні ОСОБА_2 була порушена кримінальна справа № 8593957.

Як вбачається зі змісту постанови слідчого 08.08.1993 ОСОБА_1 дійсно рухався на велосипеді «Україна» по автодорозі Куп'янськ - Борова, де в с. Подоли Куп'янського району близько 21.00 год. автомобіль відповідача ОСОБА_2 «Пежо» державний № НОМЕР_1, під його керуванням здійснив на ОСОБА_1 наїзд. Внаслідок чого останній отримав середньої тяжкості ушкодження.

Формально в діях ОСОБА_2 вбачається склад злочину передбачений (ч. 1 ст. 215 КК України у редакції 1960 р.). в зв'язку з тим, що ОСОБА_2 діяв в межах правил дорожнього руху та не мав технічної можливості запобігти наїзду на велосипедиста ОСОБА_1 дана кримінальна справа була закрита на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України (в редакції 1960 р.) за відсутністю в діях ОСОБА_2 складу злочину (а.с. 9).

Як вбачається з вищевикладених матеріалів справи ОСОБА_1 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди дійсно отримав ушкодження здоров'я, які в свою чергу призвели до втрати останнім працездатності на 1/3 та отримання 2 групи інвалідності. Позивач починаючи з 1993 року вимушений проходити лікування, з 09 серпня 1993 р. він знаходився на лікуванні в лікарні ст. Куп'янськ-Вузловий Південної залізниці, потім проходив курс лікування в Центральній клінічній лікарні № 5 м. Харкова - з 15 листопада 1995 року по 04 січня 1996 року; з 24 травня 1996 року по 25 червня 1996 року; з 28 січня 1997 року по 21 лютого 1997 року; з 16 березня 1998 року по 10 квітня 1998 року.

В центральній клінічній лікарні Укрзалізниці в м. Харкові лікувався з 06 грудня 2004 року по 22 грудня 2004 року; з 16 грудня 2005 року по 30 грудня 2005 року; з 06 грудня 2011 року по 22 грудня 2011 року; з 26 листопада 2012 року по 12 грудня 2012 року; з 11 березня 2013 року по 22 березня 2013 року.

Крім цього, з 23 квітня 2013 року по 26 листопада 2013 року він знаходився на лікуванні в «Центрі спеціалізованої медичної допомоги хворим не легеневими формами туберкульозу» Міністерства охорони здоров'я Московської області РФ, де йому було зроблено операцію по встановленню ендопротеза тазостегнового суглоба, а після проведення цієї операції проходив курс лікування у філіалі № 1 ФГБМУ «Медичного центру Міністерства оборони Росії» з 26 листопада 2013 року по 17 грудня 2013 року.

В період з 11 квітня 2014 року по 14 травня 2014 року, з 20 травня 2014 року по 19 червня 2014 року він знаходився на лікуванні в ДП «Інститут патології хребта та суглобів ім. проф. М.І. Сітенка НАМНУ», де 17 квітня 2014 року йому також була зроблена операція на правому тазостегновому суглобі.

Позивач, зазначає, що внаслідок неправомірних дій відповідача його здоров'ю було спричинено суттєве ушкодження і каліцтво - з 1993 року була призначена 3 група інвалідності; з 16 грудня 1997 року - 2 група інвалідності; з 01 січня 1999 року - знову 3 група інвалідності, а з 22 січня 2013 року - 2 група інвалідності безстроково.

Жодних доказів на спростування зазначених висновків відповідачем не надано і матеріали справи не містять.

Щодо доводів ОСОБА_1 про необхідність стягнення на його користь матеріальних витрат на лікування у сумі 96202,29 грн., судова колегія вважає вказані доводи необґрунтованими виходячи з наступного.

Згідно висновку № 40-КЕ/2017 комісійної судово-медичної експертизи, проведеної Харківським обласним бюро судово-медичних експертизза даними наданої медичної документації у гр.. ОСОБА_1 має місце хронічна патологія опорно-рухового апарату та поперекового відділу хребта.

Така патологія кістково-зв'язково-суглобового апарату, з її наслідками, є хронічним захворюванням опорно-рухового апарату поперково-крижового відділу хребта та кульшових суглобів, яку, згідно наданої медичної документації, гр.. ОСОБА_1 діагностовано з 1997 року.

Відсутність медичної документації та даних матеріалів справи, відносно подій 1993 року (дорожньо-транспортна пригода) не дають змогу об'єктивно встановити наявність, локалізацію, характер та механізм утворення травми куприку, про яку вказано в амбулаторній карті та комісійній експертизі за № 59 від 1999 року відносно тілесних ушкоджень у гр. ОСОБА_1

Отже, за наявними даними, експертна комісія не може об'єктивно відповісти на поставлене питання, стосовно наявності «прямого причинного зв'язку із захворюванням у ОСОБА_1 правого тазостегнового суглобу, що призвело до його протезування та наступного видалення, і травмою, яка сталася 08 серпня 1993 року внаслідок дорожньо-транспортної пригоди».

Оскільки, доказів того, що витрати понесені ОСОБА_1 на лікування різного роду хвороб, які виниклі на підставі спричиненого ОСОБА_2 наїзду позивачем не надано, та під час розгляду справи не встановлено, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову в частині стягнення 96202,29 грн.

Проте, судова колегія приймає до уваги той факт, що на момент розгляду справи з 1993 року минуло більше 20 років, крім того відсутня частина медичної документації та матеріалів справи відносно подій 1993 року (дорожньо-транспортна пригода), що в свою чергу унеможливило надання експертами об'єктивного висновку щодо наявності «прямого причинного зв'язку із захворюванням у ОСОБА_1і з ДТП, яка мала місце, та погоджується з висновками суду щодо необхідності стягнення втраченого заробітку і моральної шкоди.

Відповідно до ч.1ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

За таких обставин, отримавши ушкодження здоров'я в результаті вчиненої відповідачем дорожньо-транспортної пригоди, позивач був тимчасово непрацездатний та, відповідно, був позбавлений можливості працювати. Як наслідок, це призвело до втрати ним доходу, який відповідно до ст.1198 ЦК України за 15 місяців становить 2581, 80 гривень.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої інстанції, на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, дійшов обґрунтованого висновку щодо часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, оскільки судовим розглядом достовірно встановлено, що в результаті ДТП позивачу було заподіяно ушкодження здоров"ю.

Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду.

Доводи відповідача про відсутність в його діях вини не звільняє його від відповідальності за заподіянуним здоров"ю позивача шкоду джерелом підвищеної небезпеки (ч.5 ст.1187 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги позивача також не спростовують висновків суду щодо відсутності доказів причинного зв"язку між травмою і проведеним в подальшому лікуванням культового суглоба і понесеними витратами в сумі 96 201,29 грн.

З врахуванням недоведеності цього факту , судова колегія виходячи із заявлених позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 200 000 грн, вважає, що суд правильно задовольнив позовні вимоги в цій частині частково і визначив розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367, 368, ст.374, ст.375, ст.ст.381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 11 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст

складено 11 грудня 2018 року