Справа № 149/1891/18
Провадження №2-о/149/76/18
Р І Ш Е Н Н Я
іменем України

02.11.2018 р. Хмільницький міськрайонний суд Вінницької області в складі:

головуючоїсудді Робак М. В.,

при секретарі Поліщук Л. А.,

за участі представника заявника - адвоката Ганчука П.Я..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Хмільницького міськрайонного суду заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення

В С Т А Н О В И В:
В провадженні Хмільницького міськрайонного суду Вінницької області перебуває цивільна справа за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація про встановлення факту, що має юридичне значення.
Заявник просить встановити юридичний факт загибелі її сина ОСОБА_2 , при виконанні обов`язку військової служби 13.07.2014 року поблизу міста Луганськ Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
В обґрунтування своїх вимог заявник ОСОБА_1 зазначила, що вона є матір`ю померлого ОСОБА_2
15.04.2014 року Хмільницьким ОРВК Вінницької області її сина ОСОБА_2 призвали на військову службу до лав Збройних Сил України. Службу ОСОБА_2 проходив у званні старшого солдата на посаді розвідника 1-го відділення 2-ї групи спеціального 8-ї роти спеціального призначення 3-го загону спеціального призначення військової частини польова пошта НОМЕР_1 . В період з 11.06.2014 року по 13.07.2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Донецької та Луганської областей.
Відповідно до акту проведення спеціального розслідування за фактом загибелі та отримання поранень від 15.08.2014 року, станом на 13.07.2014 року група 3-го загону військової частини польова пошта НОМЕР_1 спільно з групою 2-го загону полку спеціального призначення отримала завдання по супроводу колони військової техніки у визначеному районі поблизу с. Дмитрівка Луганської області до Луганського аеропорту. Особовий склад груп СпП виконував бойове завдання у якості головного дозору колони військової техніки. В ході виконання бойового завдання, рухаючись визначеним маршрутом на БТР 13.07.2014 року близько 16.00 години, головний дозор був розстріляний зі стрілецької зброї окупантів. З пояснень свідків стало відомо, що зустрівши на своєму шляху засідку противника, колона військової техніки вимушена була припинити рух та вступити в бій, в ході якого противник знищив одну одиницю Т-64Б. Через деякий час загрозу було ліквідовано, після чого евакуйовано поранених. Цього ж дня, 13.07.2014 року близько 20.00 години колона продовжила рух по раніше визначеному маршруту і потрапила під обстріл противника на мосту в районі селе Розкішне Лутугинського району Луганської області, що поблизу Луганська. Група десантувалась з БТР та почала вести вогонь у відповідь. Для прикриття груп солдат ОСОБА_2 залишився на БТР в розрахунку АГС-17. Через деякий час в результаті обстрілу ОСОБА_2 отримав поранення голови, що стало причиною його смерті. В ході подальшої перестрілки з противником, який використовував як стрілецьку зброю так і РПГ, було поранено ще декілька солдат.
Лікарським свідоцтвом про смерть від 21.07.2014 року, довідкою про причину смерті та свідоцтвом про смерть був встановлений факт смерті ОСОБА_2 та її причини. Смерть ОСОБА_2 сталась ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок наскрізного вогнепального поранення голови, отриманого під час виконання бойового завдання.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 по стройовій частині від 24.07.2014 року№97, старшого солдата за контрактом ОСОБА_2 , розвідника 1-го відділення 2-ї групи спеціального призначення 8-ї роти спеціального призначення 3-го загону спеціального призначення, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в результаті наскрізного вогнепального поранення голови при виконанні бойового завдання в районі м. Луганськ Луганської області, було виключено зі списку особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку із смертю.
Витягом із протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій та травм «Наскрізне вогнепальне поранення голови» стало причиною смерті ОСОБА_2 та таке поранення і вищевказана причина смерті пов`язані із виконанням обов`язків військової служби.
Указом Президента України від 14.11.2014 року , старшого солдата ОСОБА_2 було посмертно нагороджено орденом «За мужність» III ступеня. Крім того, ОСОБА_2 був посмертно нагороджений медаллю «За жертовність і любов до України».
24.09.2014 року Управління соціального захисту населення Хмільницької міської ради Вінницької області видало заявниці посвідчення «члена сім`ї загиблого військовослужбовця."
Заявниця вважає, що саме внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України її син ОСОБА_2 загинув, виконуючи обов`язки військової служби, чим було порушено невід`ємне право на життя її сина, передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Встановлення вказаного факту буде породжувати юридичні наслідки, а саме визначення статусу її сина, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях , яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту.
Представник заявниці - адвокат Ганчук П.Я. в судовому засідані заяву підтримує та просить задоволити, посилаючись на обставини, які містяться в заяві, а також на практику Верховного Суду.

Представник Міністерства соціальної політики України до суду не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника Мінсоцполітики (а.с.121-122)

Представник Російської Федерації до суду не з`явився, через Посольство вказаної держави був повідомлений належним чином про розгляд справи, про причини неявки суд не повідомили (а.с.124)

Суд, заслухавши представника заявника - адвоката Ганчука П.Я., дослідивши матеріали цивільної справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 є громадянкою України (а.с.21,22) та являється матір`ю ОСОБА_2 (а.с.23)
Відповідно до довідки про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, виданої військовою частиною - польова пошта НОМЕР_1 від, старший солдат ОСОБА_2 дійсно в період з 11 червня 2014 року по 13 липня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення Антитерористичної операції виконував службові (бойові) завдання у складі штабу Антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. (а.с. 56).
Відповідно до акту спеціального розслідування за фактом загибелі та отримання поранень під час виконання бойового завдання 13.07.2014 року, затвердженого т.в.о. командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , загинув розвідник 2-ї групи 8 роти 3 загону СпП військової частини н/п НОМЕР_1 солдат ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , призваний у Збройні Сили України Хмельницьким ОРВК 15.04.2013 року (а.с.24-26)
Факт загибелі ОСОБА_2 також підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №2274 від 21 липня 2014 року з якого вбачається, що датою смерті останнього є ІНФОРМАЦІЯ_1 , а причина смерті наскрізне вогнепальне поранення голови (а.с. 60), довідкою про причину смерті (а.с. 61), витягом з наказу командира військової частини н/п НОМЕР_1 від 24.07.2014 року за №97, відповідно до якого старшого солдата служби за контрактом ОСОБА_2 розвідника 1 відділення 2 групи спеціального призначення 8 роти спеціального призначення 3 загону спеціального призначення, який помер внаслідок наскрізного вогнепального поранення голови при виконанні бойового завдання антитерористичних операцій в районі м. Луганськ Луганської області, виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю (а.с.63), а також свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 23 липня 2014 року (а.с.62).
Як вбачається з витягу з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Центрального регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №81 від 15.09.2014 року поранення та причина смерті ОСОБА_2 пов`язана з виконанням обов`язків військової служби (а.с.64)
Указом Президента України від 14.11.2014 року №873/2014 ОСОБА_2 нагороджено орденом «За мужність» ІІІ ступеня(а.с.65-72)
Заявниця, як мати загиблого, отримала посвідчення серії НОМЕР_3 від 24.09.2014 року члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби (а.с. 74).

Положенням ст. 3 Конституції України встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно із ст. 27 Конституції України кожна людина має невід`ємне право на життя. Ніхто не може бути свавільно позбавлений життя. Обов`язок держави - захищати життя людини. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.

Отже, Конституцією України зобов`язано державу за будь-яких обставин захищати життя людей і цей обов`язок не залежить від встановлення тих чи інших юридичних фактів.

Крім того, Конституцією України визначено, що Президент України як глава держави, гарант державного суверенітету, територіальної цілісності України забезпечує державну незалежність, національну безпеку держави, є Головнокомандувачем Збройних Сил України; здійснює керівництво у сферах національної безпеки та оборони держави; вносить до Верховної ради України подання про оголошення стану війни та у разі збройної агресії проти України приймає рішення про використання Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України (стаття 106 Конституції України).

До повноважень Верховної ради України, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 85 Конституції України, належить оголошення за поданням Президента України стану війни і укладення миру, схвалення рішення Президента України про використання Збройних Сил України та інших військових формувань у разі збройної агресії проти України.
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.
Відповідно до статті 4 цього закону у разі збройної агресії проти України або загрози нападу на Україну Президент України приймає рішення про загальну або часткову мобілізацію, введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях, застосування Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, подає його до Верховної Ради України на схвалення чи затвердження, а також вносить до Верховної України подання про оголошення стану війни. Органи державної влади та органи військового управління, не чекаючи оголошення стану війни, вживають заходів для відсічі агресії. На підставі відповідного рішення Президента України Збройні Сили України разом з іншими військовими формуваннями розпочинають воєнні дії. З моменту оголошення стану війни чи фактичного початку воєнних дій настає воєнний час, який закінчується у день і час припинення стану війни.
Наведене підтверджується прийнятими Верховною Радою України та Президентом України актами, якими фактично встановлено факт збройної агресії Російської Федерації проти України.
Постановою Верховної Ради України "Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» №337-VIII від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки" (07 квітня 2014 року) та "Луганської народної республіки" (27 квітня 2014 року).
Згідно з постановою Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків»», від 21.04.2015 №337-VIIIзазначені події на сході України відбувалися за певним сценарієм.

Підтвердженням окупації Російською Федерацією, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької областей, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації.
Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, Верховною Радою України, яка діє як представницький орган Українського народу, який є єдиним джерелом влади в Україні та має виключне право визначати і змінювати конституційний лад України, 27 січня 2015 року було прийнято Закон України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території "( далі - Закон № 1207-VII) згідно якого встановила, що тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України і встановила, що датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року ( ст. 1 названого Закону зі змінами та доповненнями).
Також, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ "Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями", якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив Звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЄ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.
Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер - війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.
Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької областей.
Зважаючи на викладене, суд вважає вірним констатувати, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації відносно України (обставини, що є загальновідомими, не потребують доказування за нормами ч. 3ст. 82 ЦПК України), стала окупація частини території України, а саме в тому числі частини Луганської області, де загинув син заявниці.
Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.
Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.
Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.
Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами, як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.
Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон, Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.
Відповідно до ч.2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.
Враховуючи, що в судовому засіданні належними та допустимими доказами доведено, що син заявниці ОСОБА_2 загинув при виконанні обов"язку військової служби 13.07.2014 року поблизу міста Луганськ Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, встановлення даного факту необхідне для визначення його статусу як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03 липня 1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права, іншого порядку встановлення даного факту немає, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.
Керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ст. ст.258, 259, 263-265, 268, 273, 293, 315-319, 354, 355 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволити.
Встановити юридичний факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , при виконані обов`язку військової служби 13.07.2014 року поблизу м. Луганськ Луганської області України, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.
Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Вінницької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.
Дата складення повного судового рішення - 05.11.2018 року

Суддя Робак М. В.