Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області
Справа № 191/3544/18
Провадження № 2/191/1058/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
23.11.2018 м. Синельникове
Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді Твердохліб А.В.
за участю секретаря Яришевої Н.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове Дніпропетровської області в загальному провадженні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації Синельниківської міської ради в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
13.09.2018 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Старовишневецьке, вул. Матросова, 43, згідно свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 03 листопада 1992 року. Відповідач ОСОБА_2 є племінником позивача та був зареєстрований за вказаною адресою 19 січня 2015 року, але жодного дня не проживав у даному будинку, не приймав участі у витратах на його утримання, що підтверджує довідкою виконкому Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12.09.2018 року. В звязку із зазначеним, позивач ОСОБА_1, посилаючись на ст. ст. 16, 319, 321, 405, 391 ЦК України, ст. ст. 64, 71, 72, 156 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування будинком, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Старовишневецьке, вул. Матросова, 43.
До початку проведення судового засідання позивач надала суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи без її присутності.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи без його присутності, відзиву на позов не надав, хоча був належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.
Представник третьої особі у судове засідання не зявився, але начальником відділу реєстрації Синельниківської міської ради Дніпропетровської області надано заяву про відсутність заперечень проти позову та розгляд справи без участі представника.
Згідно умов та порядку, визначених ст.ст. 280, 281 ЦПК України, зі згоди позивача, суд ухвалює заочне рішення.
Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного.
Копією Свідоцтва про право особистої приватної власності на жилий будинок, виданого виконавчим комітетом Старовишневецької сільської Ради народних депутатів 03 листопада 1992 року, зареєстрованого Синельниківським БТІ, записаного в реєстрову книгу №33 за реєстровим номером 292, встановлено належність на праві власності позивачу ОСОБА_1 жилого будинку із спорудами, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, Синельниківський район, с. Старовишневецьке, вул. Матросова, 43 (а.с.5)
З 19.01.2015 року відповідач зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, що встановлено з наданої суду копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 Серії АО 255033, виданого Синельниківським РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 12), але за даною адресою останній не проживає з дня реєстрації, що підтверджено довідкою виконавчого комітету Роздорської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 12.09.2018 року за №1354 (а.с.9) та актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 12.09.2018 року, складеного зазначеним виконавчим комітетом (а.с10).
Місце проживання ОСОБА_2 позивачу ОСОБА_1 не відомо, реєстрація у ньому відповідача створює перешкоди в користуванні нею житловим будинком, належному їй на відповідний правовій підставі.
Суд зазначає, що норми ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, застосуванню не підлягають, оскільки встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, спільно з власником житлового будинку не проживав, спільним побутом не був пов'язаний.
Також, застосуванню не підлягають положення норм ст. ст. 64, 71, 72 ЖК Української РСР, оскільки вони регулюють питання, що виникають у користуванні жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.
Заявлений позов підлягає розгляду в порядку статті 391 ЦК України, в якій закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Вказана норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Проте зазначена норма не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу, але вимога про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, заявлена позивачем, відповідає положенню ст. 391 ЦК України.
Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ст.7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року №1382-ІV, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду, яке набрало законної сили виключно про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням.
Виходячи з того, що закон №1382-ІV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.
Отже, в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог:
1) про позбавлення права власності на житлове приміщення;
2) про позбавлення права користування житловим приміщенням;
3) про визнання особи безвісно відсутньою;
4) про оголошення фізичної особи померлою.
У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 протоколу Першого до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13 червня 1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п. 69).
Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності становить належність власнику права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Таким чином, суд зясувавши підставу позову ОСОБА_1, встановив належність останній на праві власності житлового будинку, реєстрація в якому відповідача ОСОБА_2, який не є членом її сімї, створює їй перешкоди у користуванні даним нерухомим майном, тому обраний ОСОБА_1 спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у здійсненні права користування будинком, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування ним, підлягає задоволенню, як належним чином обґрунтований та підтверджений належними доказами.
На підставі викладеного, керуючись ст. 41 Конституції України, ст. ст. 391, 405 ЦК України, Законом України від 11. 12. 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст. ст. 10-13, 76-80, 189, 198, 200, 206, 259, 263-268, 280-284, 289 ЦПК України суд,-
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Відділ реєстрації Синельниківської міської ради в Дніпропетровській області про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, який народився 09 грудня 1980 року у с. Новогупалівка Вільнянського району Запорізької області, таким, що втратив право користування житловим будинком №43, розташованим по вул. Матросова у с. Старовишневецьке Синельниківського району Дніпропетровської області.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя: ОСОБА_3