Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 298/293/15-ц

провадження № 61-851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року у складі колегії суддів: Павліченка С. В., Бондаренка Ю. О., Собослоя Г. Г. та касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року у складі судді Лютянської М. С. та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 15 березня 2006 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого позичальнику надано кредит в розмірі 15 500 грн 00 коп. зі сплатою за користування кредитом 1 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 березня 2026 року.

У рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 15 березня 2006 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідач уклали договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, кредитну заборгованість своєчасно не погашає, станом на 11 лютого 2015 року розмір заборгованості становить 130 073 грн 67 коп., тому позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 130 073 грн 67 коп. звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номера земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неналежне виконання ОСОБА_4 кредитних зобов'язань є підставою для задоволення вимог банку шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції в частині визначення суми заборгованості за кредитним договором змінено та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк».

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 53 344 грн 65 коп. звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, вартість якого за договором іпотеки становила 15 500 грн 00 коп., шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмета іпотеки у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмета іпотеки. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру кредитної заборгованості, суд апеляційної інстанції виходив із того, що стосовно встановлених договором платежів до 19 березня 2012 року банк пропустив позовну давність, оскільки з відповідним позовом звернувся 18 березня 2015 року.

У січні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, у якій просило рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд неправильно застосував позовну давність, зокрема, кредитним договором визначено строк дії до 12 березня 2026 року, а тому строк звернення до суду банк не пропустив.

У лютому 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав касаційну скаргу, у якій просив змінити рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року, виклавши резолютивну частину в такій редакції: «В рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором у розмірі 49 355 грн 82 коп., з яких: 14 514 грн 94 коп. - тіло кредиту; 13 716 грн 91 коп. - відсотки за користування кредитом; 937 грн 75 коп. - комісія; 20 186 грн 22 коп. - пеня, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок АДРЕСА_1, ринкова вартість якого станом на 12 жовтня 2015 року становить 159 389 грн. У задоволенні решти вимог відмовити».

Касаційна скарга мотивована тим, що всупереч положенням статті 39 Закону України «Про іпотеку» під час ухвалення рішення не було зазначено початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні для його подальшої реалізації.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті.

Відповідно до експертної оцінки, ринкова вартість предмета іпотеки на 12 жовтня 2015 року становить 159 389 грн. Згідно з розрахунком кредитної заборгованості у межах позовної давності, загальний розмір заборгованості становить 49 355 грн 82 коп.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України 03 січня 2018 року справу № 524/7159/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року касаційне провадження у справі № 298/293/15-ц зупинене до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 235/3619/15-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року касаційне провадження поновлено.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга статті 400 ЦПК України).

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Суди встановили, що 15 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 15 500 грн 00 коп. строком користування до 12 березня 2026 року зі сплатою 1 % річних на суму залишку заборгованості, а також кошти у розмірі 3 201 грн 10 коп. для сплати страхових платежів.

У рахунок забезпечення виконання кредитних зобов'язань 28 березня 2006 року між банком та ОСОБА_4 також укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1, який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу.

Банк зазначає, що заборгованість за кредитним договором на 14 травня 2015 року становить 136 395 грн 64 коп., з яких заборгованість за кредитом - 16 824 грн 36 коп., заборгованість за відсотками - 31 057 грн 91 коп., заборгованість з комісії - 8 184 грн, заборгованість з пені - 80 329 грн 37 коп.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку».

Стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Статтею 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки.

Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації.

Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що в розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, визначеною в частині шостій статті 38 цього Закону.

Разом з тим, відповідно до статей 19, 57 Закону України «Про виконавче провадження» сторони виконавчого провадження під час здійснення виконавчого провадження не позбавлені можливості заявляти клопотання про визначення вартості майна, тобто визначення іншої ціни предмета іпотеки, ніж буде зазначена в резолютивній частині рішення суду, якщо наприклад, така вартість майна змінилася.

У спорах цієї категорії лише незазначення у резолютивній частині рішення суду початкової ціни предмета іпотеки в грошовому вираженні не має вирішального значення, та не тягне за собою безумовного скасування судових рішень.

Такий висновок викладено у постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-11цс18.

Таким чином, висновок суду першої та апеляційної інстанції про наявність підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки є правильним, а доводи касаційної скарги представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 про те, що всупереч положенням статті 39 Закону України «Про іпотеку» при ухваленні рішення не було зазначено початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні для його подальшої реалізації, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються вищезазначеним.

Відповідно до пункту 5.1 кредитного договору сторони встановили строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, кожний з яких у визначеній сумі підлягав сплаті в строк з 20 до 27 числа кожного місяця.

Графіком платежів, який є складовою договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У квітні 2015 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до районного суду заяву, в якій просив застосувати до спірних правовідносин позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

Відповідно до цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14.

Відповідно до умов кредитного договору погашення кредиту повинне здійснюватися позичальником частинами у період з 20 до 27 числа кожного місяця, тому початок позовної давності для стягнення цих платежів слід обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобов'язання.

Таким чином, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що на платежі, які були встановлені договором до 19 березня 2012 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило позовну давність. Банк звернувся до суду 18 березня 2015 року, решта платежів починаючи з 19 березня 2012 року по 11 лютого 2015 року підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що строк дії кредитного договору визначено до 12 березня 2026 року, а тому строк звернення до суду банк не попустив, колегія суддів відхиляє з підстав, зазначених вище.

Інші доводи касаційних скарг також не свідчать про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення без задоволення касаційних скарг ПАТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 і залишення без змін рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року в не зміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 21 липня 2015 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 24 грудня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіВ. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат В. П. Курило