Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 757/26087/14-ц

провадження № 61 - 20248св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

представник позивача-відповідача - Приліпко АльонаДмитрівна, Косович Інесса Анатоліївна,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

відповідач-позивач - ОСОБА_6,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_7,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року у складі судді Остапчук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, в якому просило стягнути з відповідачів в солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним договором від 27 квітня 2007 року, яка станом на 07 серпня 2014 року складає 111 868,91 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 393 723,97 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 107 262,73 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 336 337,66 грн; заборгованість за відсотками - 690,59 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 8 603,75 грн; пеня за прострочення кредиту та відсотків - 3 915,59 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 48 782,56 грн.

Позов мотивовано тим, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 300 000 доларів США строком на 240 місяців по 27 квітня 2027 року із сплатою 12,85 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 27 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого остання передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

20 травня 2010 року предмет іпотеки добровільно реалізовано, кошти, які надійшли від продажу, було направлено на погашення заборгованості по кредиту та відсотків за користування кредитом.

З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці України та у зв'язку з добровільною реалізацією предмета іпотеки кредитор та позичальник уклали додаткову угоду №1 до кредитного договору про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, а саме, з 31 травня 2010 року встановлено процентну ставку за користування кредитом у розмірі 1,00 % річних.

Разом з тим, позичальник не виконував належним чином зобов'язання за договором, не здійснював щомісячне погашення кредиту та не сплачував відсотки у розмірах і у строки.

04 червня 2014 року позичальнику та поручителю надіслано вимоги про дострокове виконання грошових зобов'язань, якими зобов'язано повернути всю суму заборгованості. Проте, в установлений вимогами строк заборгованість за кредитом не погашена.

Загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 07 серпня 2014 року складає 111 868,91 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 393 723,97 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 107 262,73 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 336 337,66 грн; заборгованість за відсотками - 690,59 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 8 603,75 грн; пеня за прострочення кредиту та відсотків - 3 915,59 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 48 782,56 грн.

Вказану заборгованість банк просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку з позичальника та поручителя.

У листопаді 2014 року ОСОБА_6 подала зустрічний позов до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в якому просила припинити договір поруки від 27 квітня 2007 року, укладений між нею та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Зустрічний позов мотивовано тим, що уклавши з позичальником додаткову угоду 31 травня 2010 року, банк збільшив строк дії кредитного договору і сукупну вартість кредиту, чим збільшив обсяг відповідальності поручителя, що, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України є підставою для припинення поруки.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення заборгованості задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_6 на користь ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» заборгованість за кредитним договором в розмірі 111 868,91 доларів США, що за курсом Національного банку України еквівалентно 1 393 723,97 грн, із них: заборгованості за кредитом - 107 262,73 доларів США, що еквівалентно по курсу Національного банку України 1 336 337,66 грн; заборгованості за відсотками - 690,59 доларів США, що еквівалентно по курсу Національного банку України 8 603,75 грн; пені за прострочення кредиту та відсотків - 3 915,59 доларів США, що еквівалентно по курсу Національного банку України 48 782,56 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір у розмірі 1827 грн.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»судовий збір в розмірі 1827 грн.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку із чим виникла заборгованість та право банку вимагати дострокового повернення кредитної заборгованості, розмір якої доведений належними доказами.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні додаткової угоди №1 до кредитного договору про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту не відбулося збільшення відповідальності поручителя, у зв'язку із чим відсутні правові підстави для визнання поруки припиненою.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції ОСОБА_4 та ОСОБА_6 подали апеляційні скарги.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_5 на рішення суду першої інстанції визнано неподаною та повернуто заявнику.

Цією ж ухвалою відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою її представником.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2016 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року в частині задоволення первісного позову скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення, яким у позові ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору, апеляційний суд виходив з їх недоведеності та вважав, що ненадання позивачем належних та достатніх доказів на підтвердження умов договору, який був укладений з позичальником 31 травня 2010 року, а отже і розміру заборгованості позичальника по кредитним зобов'язанням, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів заборгованості позичальника, то відсутні правові підстави для стягнення заборгованості і з поручителя.

Рішення суду першої інстанції в частині доводів зустрічного позову ОСОБА_6 про припинення поруки під час зазначеного апеляційного розгляду не переглядалось.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 грудня 2015 року задоволено частково.

Вказану ухвалу апеляційного суду в частині визнання неподаною та повернення апеляційної скарги ОСОБА_6 скасовано з направленням справи у цій частині до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду щодо вимог зустрічного позову про припинення поруки мотивована тим, що при укладенні додаткової угоди №1 до кредитного договору від 31 травня 2010 року не відбулося збільшення відповідальність поручителя, оскільки даною угодою зменшено розмір відсоткової ставки з 12,85% до 1%.

Додаткова угода до кредиту була укладена в зв'язку з частковим погашенням кредиту в результаті реалізації предмета іпотеки і зарахування банком цих коштів на погашення процентів.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання поруки такою, що припинилася.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права під час розгляду поданого нею зустрічного позову про припинення поруки, просить скасувати ухвалені у справі судові рішення у цій частині та задовольнити зустрічний позов, визнавши поруку такою, що припинена.

Касаційна скарга мотивована тим, що порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки, направляючи вимогу від 03 вересня 2013 року, банк скористався своїм правом дострокового погашення всієї суми заборгованості і встановив нові строки виконання зобов'язання (3 дні з дня отримання вимоги). Вимога банку отримана поручителем 06 вересня 2013 року, тому строк виконання був передбачений до 09 вересня 2013 року. Строк звернення з вимогою до поручителя закінчився через 6 місяців, тобто 09 грудня 2013 року. Разом з тим, з позовом банк звернувся лише у вересні 2014 року, чим пропустив строк пред'явлення вимоги до поручителя.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні зустрічного позову, суди не перевірили підставу звернення до суду з позовом та не застосували до спірних відносин частину четвертої статті 559 ЦК України, яка підлягала застосуванню.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції в порушення процесуального обов'язку сприяти повному і всебічному з'ясуванню обставин справи, дійшов помилкових висновків про неможливість виходу за межі позовних вимог, заявлених ОСОБА_6 у суді першої інстанції на підставі частини першої статті 559 ЦК України, у зв'язку з чим безпідставно не застосував до правовідносин з припинення поруки частину четверту цієї статті в силу пропуску банком шестимісячного строку пред'явлення вимоги до поручителя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 травня 2017 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_6, справу витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Учасники справи не скористалися правом на подання відзиву на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції оскаржуються виключно в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 про припинення поруки, у зв'язку із чим переглядається судом касаційної інстанції на предмет законності і обґрунтованості саме у цій частині.

В іншій частині, зокрема щодо вирішення первісного позову банку про солідарне стягнення заборгованості по кредитному договору, рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються, тому не перевіряються колегією суддів у цій частині в касаційному порядку на предмет законності і обґрунтованості.

Касаційна скарга ОСОБА_6 задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Судом установлено, що 27 квітня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у вигляді невідновлюваної кредитної лінії з лімітом 300 000 доларів США строком на 240 місяців по 27 квітня 2027 року із сплатою 12,85 % річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, 27 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_6 укладено договір поруки.

31 травня 2010 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору, відповідно до якої з 31 травня 2010 року встановлена процентна ставка за користування кредитом у розмірі 1% річних; графік погашення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту викладено у новій редакції у додатках №1, №2 до цієї додаткової угоди, які є невід'ємною частиною додаткової угоди.

Звертаючись до суду з позовом про визнання поруки припиненою, ОСОБА_6, в обґрунтування заявлених нею вимог посилалася на те, що у зв'язку з укладенням між банком та позичальником 31 травня 2010 року додаткової угоди збільшився обсяг її відповідальності, як поручителя. У якості правової підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_6 посилалася на частину першу статті 559 ЦК України.

Встановивши, що при укладенні додаткової угоди №1 до кредитного договору від 31 травня 2010 року не відбулося збільшення відповідальності поручителя, оскільки даною угодою зменшено розмір відсоткової ставки з 12,85% до 1%, додаткова угода до кредиту була укладена в зв'язку з частковим погашенням кредиту в результаті реалізації предмета іпотеки і зарахування банком цих коштів на погашення процентів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України, для визнання поруки такою, що припинилася.

Щодо підстави позову та дотримання принципу диспозитивності, а також доводів касаційної скарги про безпідставність незастосування судами попередніх інстанцій частини четвертої статті 559 ЦК України, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 1 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судом, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина перша статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судом).

За змістом частини першої статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судом, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_6, звертаючись до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», вважала правовідносини за договором поруки припиненими у зв'язку зі збільшенням обсягу її відповідальності, оскільки зміна основного зобов'язання відбулася без її згоди, як поручителя, - на підставі частини першої статті 559 ЦК України.

На обґрунтування своїх вимог ОСОБА_6 навела виключно юридичні факти, які стосувалися зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_6 на власний розсуд визначила специфіку доказування цих фактів юридико-фактологічної основи позову.

На переконання Верховного Суду, апеляційний суд з дотриманням статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судом, ухвалив рішення у справі на підставі юридичних фактів, які покладалися позивачем в основу його позовної заяви.

Приписи частини четвертої статті 559 ЦК України передбачають інші підстави позову, аніж частина перша цієї статті.

Обставини щодо пропущення шестимісячного строку пред'явлення вимог до поручителя судом першої інстанції не встановлювались та не перевірялись, докази на підтвердження цих обставин не досліджувалися.

Такі підстави позову ОСОБА_6 не зазначалися, у зв'язку з чим суд апеляційної інстанції обґрунтовано розглянув позов, дав оцінку саме тим правовим підставам, які заявлялися позивачем при зверненні до суду з позовом та які були предметом дослідження і оцінки судом першої інстанції.

Верховний Суд враховує, що на суд покладається обов'язок встановити спірні правовідносини і застосувати до них відповідні норми матеріального права.

Разом з тим, такий обов'язок не може порушувати гарантію прав відповідача на захист проти позову в контексті правильного визначення судом підстав позову та меж його доказування.

З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов до переконання, що ухвала суду апеляційної інстанції є законною і обґрунтованою, оскільки у суду не було підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини четвертої статті 559 ЦК України, на яку у якості правової підстави позову ОСОБА_6 в суді першої інстанції не посилалася, і юридичними фактами, які б тягнули за собою правові наслідки за цією нормою, позов не обґрунтовувала.

При цьому, ОСОБА_6 не позбавлена можливості звернутися до суду з відповідним позовом з підстав, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України, визначити специфіку доказування фактів основи позову, тобто тих юридичних фактів, які тягнуть за собою правові наслідки припинення правовідносин поруки за цією нормою.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відмовлено у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості по кредитному договору, в тому числі і до ОСОБА_6, як до поручителя. Вказане рішення суду набрало законної сили і банком не оскаржувалось.

Доводи касаційної скарги щодо необґрунтованості рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині припинення поруки ґрунтуються на довільному трактуванні норм закону та умов укладених договорів, як кредитного, так і договору поруки.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, касаційну скаргу ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення місцевого та апеляційного судів в частині відмови у задоволенні зустрічного позову про припинення поруки без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2017 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про припинення поруки залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М.Фаловська