Справа № 363/86/15-ц Головуючий у І інстанції Котлярова І. Ю.
Провадження № 22-ц/780/1669/18 Доповідач у 2 інстанції Сліпченко О. І.
Категорія 4 17.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 квітня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Сліпченка О.І., суддів Гуля В.В., Іванової І.В.,

за участю секретаря: Тимошевської С.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідачі - ОСОБА_3, Димерська селищної ради Вишгородського району,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та розподіл житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі,-

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

встановила:

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся із вищенаведеним позовом, який обгрунтовував тим, що він є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1, власником іншої 1/3 частини цього домоволодіння є ОСОБА_3

Рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року йому для обслуговування 2/3 частин вказаного житлового будинку передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1081 га, а ОСОБА_4 для обслуговування 1/3 частини цього будинку - земельну ділянку площею 0,1242 га. 30 вересня 2011 року ОСОБА_4 подарувала вказану земельну ділянку ОСОБА_3

Вказуючи на те, що вищенаведеним порушені його права просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1081 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1;

скасувати державний акт серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1081га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1;

визнати недійсним та скасувати державний акт, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1;

Також позивач у зв'язку з оскарженням правовстановлюючих документів на землю просив суд поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 у натурі на два окремі домоволодіння, відповідно до порядку користування, який фактично склався між співвласниками, виділивши йому у власність квартиру № 2 загальною площею 47,8 кв. м, що складається з: кухні площею 6,9 кв. м, житлової кімнати площею 10,1 кв. м, житлової кімнати площею 9,6 кв. м, житлової кімнати 12,8 кв. м, коридору 4,7 кв. м та кладової 3,7 кв. м, а ОСОБА_3 - квартиру № 1 загальною площею 30 кв. м, що складається з: кухні площею 9,3 кв. м, житлової кімнати площею 12,8 кв. м, коридору 4,8 кв. м, кладової 3,1 кв. м.

3 березня 2015 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій замість вимоги про скасування державного акта, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 просив суд:

визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1;

скасувати державний акт серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_4 на право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1;

скасувати договір дарування земельної ділянки площею 0,1242 га по АДРЕСА_1, укладений 30 вересня 2011 року між ОСОБА_4 і ОСОБА_3

Також у заяві від 3 березня 2015 року ОСОБА_2 збільшив позовні вимоги в частині поділу житлового будинку та окрім поділу будинку просив суд поділити надвірні будівлі та господарські споруди по АДРЕСА_1, виділивши йому у власність: погреб «В» площею 14,2 кв. м, сарай-кухню «З» площею 26,8 кв. м і туалет «К» площею 1,6 кв. м, а ОСОБА_3: погрібник «Г» площею 17,6 кв. м, погріб «під. Г» площею 6,5 кв. м, сарай «Ж» площею 26,4 кв. м і туалет «Д» площею 1,1 кв. м, залишивши у спільному користуванні огорожу «1-26».

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Поділено житловий будинок по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено:

ОСОБА_2 квартиру № 2 загальною площею 47,8 кв. м, житловою площею 32,5 кв. м, що складається з: кухні площею 6,9 кв. м, житлової кімнати площею 10,1 кв. м, житлової кімнати площею 9,6 кв. м, житлової кімнати 12,8 кв. м, коридору 4,7 кв. м та кладової 3,7 кв. м;

ОСОБА_3 квартиру № 1 загальною площею 30 кв. м, житловою площею 12,8 кв. м, що складається з: кухні площею 9,3 кв. м, житлової кімнати площею 12,8 кв. м, коридору 4,8 кв. м, кладової 3,1 кв. м.

Поділено надвірні будівлі та господарські споруди по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_2 і ОСОБА_3 відповідно до висновку експерта від 25 березня 2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено:

ОСОБА_2 погреб «В» площею 14,2 кв. м, сарай-кухню «З» площею 26,8 кв. м і туалет «К» площею 1,6 кв. м;

ОСОБА_3 погрібник «Г» площею 17,6 кв. м, погріб «під. Г» площею 6,5 кв. м, сарай «Ж» площею 26,4 кв. м і туалет «Д» площею 1,1 кв. м;

огорожу «1-26» площею 1,1 кв. м залишено у спільному користуванні ОСОБА_2 і ОСОБА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 4 093 грн 06 коп.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та скасування договору дарування, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у вересні 2011 року, коли ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1242 га, а з позовом до суду він звернувся лише у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, а тому суд відмовив у задоволенні цих вимог.

Задовольняючи позовні вимог про поділ житлового будинку та надвірних будівель і господарських споруд у натурі, суд виходив із того, що відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Не погоджуючись з вище зазначеним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення ухвалено неправомірно, а також з неправильним застосуванням норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що земельні ділянки позивача і відповідача та їх спільний будинок знаходиться за однією адресою по АДРЕСА_1. Апелянт, вважає, що в даному випадку право власності на земельну ділянку під будинком позивача та відповідача визначається пропорційно до їх часток права власності на житловий будинок.

ОСОБА_2 стверджує, що у позивача у власності має бути 2/3 частини земельної ділянки під будинком, а у відповідача - 1/3 частини.

Апелянт, вважає, безпідставними твердження суду першої інстанції про те, що позивач дізнався про своє порушене право у вересні 2011 року.

Дана обставина не відповідає дійсності, оскільки позивач нічого не знав про наявність Договору дарування №2-2384 від 30.09.2011 року за яким ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку.

На момент укладення Договору дарування 2-2384 від 30.09.2011 року діяла норма п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, де зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширювалася.

Вище зазначена норма п.4 ч.1 ст.268 ЦК України втратила чинність 15.01.2012 року.

Апелянт, зазначає, що не можливо було судом першої інстанції врахувати строк позовної давності по Договору дарування від 30.09.2011 року в той період, коли законодавець не передбачав строк позовної давності на вказані правовідносини, а також взагалі без дослідження та врахування часу порушення права власності позивача.

Вважає, що судом було проігноровано обставини, що 05.11.2014 року позивач уклав із ТОВ «ЗемЮрКонсалтинг» договір на відновлення на місцевості зовнішніх меж земельної ділянки по АДРЕСА_1, з метою правильного встановлення паркану по межі суміжних з відповідачем земельних ділянок.

Після виконання вказаного договору щодо проведення замірів та винесення в натуру земельної ділянки, виявилося що державний акт позивача та державний акт, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на землю, не відповідають вимогам чинного законодавства та лежать у базі з порушенням координат, про що землевпорядною організацією надано відповідні документи, що є в матеріалах справи.

Апелянт, зазначає, що після того як йому стали відомі дані обставини щодо порушення законодавства та його прав, позивачем і було подано відповідний позов з урахування строків позовної давності.

Просив частково скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та ухвалити нове рішення.

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1081га., по АДРЕСА_1;

Визнати недійсним та скасувати державний акт серії НОМЕР_2, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, площею 0,1081га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3;

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1;

Визнати недійсним та скасувати державний акт серії НОМЕР_4, зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за № 96, на земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5;

Визнати недійсним та скасувати договір дарування №2-2384 від 30.09.2011 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_6; в іншій частині рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про скасування рішення органу місцевого самоврядування і державних актів про право власності на земельні ділянки скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення.

Визнано недійсним і скасовано рішення Димерської селищної ради від 10 липня 2008 року № 337-16-5 у частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1081га по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним і скасовано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 0,1081 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_2

Визнано недійсним і скасовано рішення Димерської селищної ради від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242 га по АДРЕСА_1.

Визнано недійсним і скасовано державний акт серії НОМЕР_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1, виданий ОСОБА_4

Рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року рішення апеляційного суду Київської області від 13 грудня 2017 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду в частині поділу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в апеляційному порядку не оскаржувалося.

Разом з тим, Верховним Судом звернуто увагу на те, що Апеляційний суд, переглядаючи справу, не звернув увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального й матеріального права при вирішенні питання про можливість поділу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами.

Апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає не у повній мірі.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та скасування договору дарування, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у вересні 2011 року, коли ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1242 га, а з позовом до суду він звернувся лише у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, а тому суд відмовив у задоволенні цих вимог.

Задовольняючи позовні вимог про поділ житлового будинку та надвірних будівель і господарських споруд у натурі, суд виходив із того, що відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Колегія суддів повністю погодитись з таким висновком місцевого суду погодитись не може з таких підстав.

Відповідно до вимог ч.4 ст. 367 ЦПК України. - суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Згідно із ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За відсутності згоди співвласників про поділ майна це питання вирішується судом.

Виходячи з положень ст. ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень, викладених у п. п. 6, 7 Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок", виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1 на підставі ухвали Вишгородського районного суду про затвердження мирової угоди від 18.11.1998 року (а.с.8).

Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради №15 від 25.01.2000 року ОСОБА_4 передано у приватну власність 0,105га., для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с.11).

Рішенням Димерської селищної ради №94-11-ХХІУ від 24.11.2004 року ОСОБА_2 передано у приватну власність 0,8га., для обслуговування 1/2 частини житлового будинку по АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Рішенням Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року затверджено технічну документацію та вирішено рахувати зокрема за ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1081га., для обслуговування житлового будинку, а також вирішено внести зміни в рішення № 94-11-ХХІУ від 24.11.2004 року (а.с. 71).

Даним рішенням за ОСОБА_4 також було затверджено технічну документацію та вирішено рахувати земельну ділянку площею 0,1242га., (а.с.71).

На виконання зазначеного рішення селищної ради виготовлено державний акт серії НОМЕР_2 на ім'я ОСОБА_2, що посвідчує право його приватної власності на земельну ділянку площею 0,1081га., (а.с.18).

На ім'я ОСОБА_4 також було виготовлено державний акт серії НОМЕР_4, що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га. (а.с. 88).

30 вересня 2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1242га., про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у зв'язку з її відчуженням (а.с.88-92).

Вказані обставини справи сторонами не оспорююються.

Задовольняючи позов в частині поділу будинку, суд першої інстанції вважав найбільш сприятливим для сторін варіант судової будівельно - технічної експертизи від 25.03.2016 року за №12847/15-43/5056/16-43, яким остаточно вирішується між сторонами спір.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності встановлений законом.

З такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що ОСОБА_2 просив суд поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 на два окремі домоволодіння з наступним присвоєнням поштових адрес та можливістю приватизації окремих земельних ділянок, що свідчить про бажання позивача припинити право спільної часткової власності сторін на житловий будинок та поділити його на два окремі об'єкти нерухомості. Тобто просив поділити житловий будинок у натурі.

При цьому, місцевий суд керувався положеннями ст.364 ЦК України та вважав, що виділені у користування приміщення можуть бути неізольовані і не точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання (ч.2 ст. 364 ЦК України).

Таким чином, у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. За всіма іншими співвласниками спільна власність при виділі частки зберігається.

На відміну від виділу, за якого право власності припиняється лише для того співвласника, частка якого виділяється із спільної власності у разі поділу (ст. 367 ЦК України) спільна часткова власність припиняється для всіх її учасників.

За таких обставин суд дійшов помилкового висновку про те, що правовідносини сторін регулюються нормою ст. 364 ЦК України та не застосував положення ст. 367 ЦК України, яка підлягала застосуванню до спірних правовідносин.

У ч.2 ст. 367 ЦК України визначено, що у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи зі змісту цієї норми, поділ є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку.

При цьому суд на виконання вимог ст. 152 ЖК Української РСР повинен дослідити, чи можливо провести переобладнання без втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування. Якщо це можливо, то отримати згоду відповідних органів на переобладнання/перепланування.

Також згідно п. 1.2. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18.06.2007 за № 55, поділ та виділ частки в натурі здійснюється відповідно до законодавства з наданням висновку щодо технічної можливості поділу об'єкта нерухомого майна або висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна.

Згідно вимог ст.ст. 183, 367 ЦК України та роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 6 Постанови "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на жилий будинок", при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. При неможливості виділу частки будинку в натурі власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація.

Отже, вирішення питання про виділ частки майна в натурі та визнання за позивачем права власності на вказані нею приміщення можливе виключно у разі вирішення питань про можливість виділу частини будинку в ідеальних частках, чи розміру компенсації співвласнику у разі перевищення розміру частки будинку від належної співвласнику, відповідності визначених варіантів поділу вимогам ДБН, варіантів переобладнання у разі необхідності, варіантів поділу в натурі земельної ділянки в залежності від виділених кожному співвласнику приміщень будинку та частки господарських будівель.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач самочинно, без отримання будь-яких дозвільних документів та з грубим порушенням п.п. 1.1,1.6 ДБН А.3.-5;2009 «Організація будівельного виробництва» та ст.ст. Закону України «Про регулювання містобудівельної діяльності» провів часткове переобладнання житлового будинку по АДРЕСА_1 та побудував гараж. Вказані обставини підтверджуються постановою Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 11 листопада 2014 року (а. с. 17 т. 1) та висновком судової будівельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року (а. с. 12 т. 2) та висновком експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи від 31.07.2017 року ( а. с. 53-54 т. 3).

За змістом статей 316, 317 ЦК України право власності - це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 цього Кодексу не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (частина друга статті 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами статей 364, 367 ЦК України.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 4 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог в цій частині.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності встановлений законом.

З такими висновками колегія суддів у повній мірі погодитись не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи, а також не узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Так, суд першої інстанції прийшов до висновку, що право ОСОБА_2 на пред'явлення вищезазначених вимог виникло у вересні 2011 року, з часу коли ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,1242га., а саме з дати договору дарування №2-2384 від 30.09.2011 року.

З такими твердження колегія суддів не погоджується, адже в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивач дізнався про договір дарування саме у вересні 2011 року.

Відповідно до ч.1 та ч.5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На момент укладання договору дарування № 2-2384 від 30.09.2011 року діяла норма п.4 ч.1. ст. 268 ЦК України, де було зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акту органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування, якими порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Вищезазначена норма п.4 ч.1. ст. 268 ЦК України втратила чинність 15 січня 2012 року.

Таким чином до 15 січня 2012 року на вказані правовідносини позовна давність не поширювалась, а почала застосовуватися лише після вказаної дати.

Отже, з моменту вступу в силу змін до ст.268 ЦК України (15.01.2012 р.) до подання позову до суду (24.12.2014 р.) трирічний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України не сплинув, таким чином даний строк позовної давності позивачем не є пропущеним.

Колегією суддів було з'ясовано, що рішенням сесії Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 року затверджено технічну документацію щодо передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242 га.

На виконання даного рішення селищної ради на ім'я ОСОБА_4 було виготовлено державний акт серії НОМЕР_4, що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га.

30 вересня 2011 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3 вищезазначену земельну ділянку, про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у зв'язку з її відчуженням.

Пунктом 4 ст.120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі, споруди.

Відповідно до ст.121 Земельного кодексу України громадяни України (в редакції станом на липень 2008 року) мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25га., в селищах не більше 0,15га., в містах - не більше 0,10 га.

Враховуючи норми ст.ст.120,121 Земельного кодексу України в смт. Димер за одним домоволодінням має рахуватись земельна ділянка площею до 0,15га., а в разі, якщо будинок належить особам на праві спільної часткової власності, то і земля має належати у долях згідно належних особі часток у приватному будинку.

Однак, на підставі рішення № 337-16-У від 10.07.2008 року було виготовлено державні акти позивачу та відповідачу ОСОБА_4 без врахування даних вимог чинного законодавства, що стало підставою для приватизації землі по АДРЕСА_1 у значно більшому розмірі на підставі окремих правовстановлюючих документів.

Згідно даних інвентаризації, загальний розмір присадибної земельної ділянки станом на 10.07.2008 року (день прийняття радою рішення) складав 0,2323га., (0,1242 га + 0,1081 га).

Органи місцевого самоврядування не можуть скасувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Оскільки ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органами місцевого самоврядування після їх виконання.

Враховуючи вищевикладене, оскільки оскаржуване рішення є виконаним, воно підлягає скасуванню виключно в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, таки акт визнається недійсним.

Крім цього, колегія суддів вважає за необхідне залишити без змін рішення в частині відмови в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України підставою недійсності правочину є суперечливість змісту правочину в момент його вчинення ЦК України, актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.26 своєї постанови від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.

03.03.2015 року позивач збільшив розмір позовних вимог та уточним предмет позову в якому, крім інших позовних вимог, поставив питання про визнання недійсним та скасувати договір дарування №2-2384 від 30.09.2011 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_5, згідно якого ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_3 прийняла в дар земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5 (т.1 а.с.37-40).

Відповідно до ч.2 п.5 ст.119 (в редакції 2004 року) позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

На порушення зазначених вище норм права позивачем не обґрунтовано допустимими та належними доказами підстав, які б свідчили про недійсність договору дарування.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК України (в редакції 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив всі фактичні обставини справи, не надав їм належної правової оцінки, рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову в частині розподілу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі та про визнання недійсним та скасувати договір дарування, а в частині позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки - підлягає до задоволення.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, але належним чином не мотивував рішення з посиланням та норми матеріального права, які підлягають застосуванню та всебічно не дослідив наявні у справі докази і не дав їм належну оцінку згідно зі ст.ст. 10, 58-60, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, томуколегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 367,374,376 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах,-

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 скасувати. Ухвалити нове рішення. Відмовити у задоволені позову в частині розподілу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі та про визнання недійсним та скасування договору дарування.

Позов частині скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів про право власності на земельні ділянки скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №337-16-У від 10.07.2008 р. в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,1081га., по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати державний акт серії НОМЕР_2, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_2, площею 0,1081га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_3.

Визнати недійсним та скасувати рішення Димерської селищної ради №377-16-У від 10.07.2008 р. в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1242га., для будівництвіа та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1.

Визнати недійсним та скасувати державний акт скрії НОМЕР_4, зареєстрований в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за №96, на земельну ділянку площею 0,1242га., для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_5.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: