Постанова

Іменем України

16 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 295/4474/15-ц

провадження № 61-29205 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2016 року у складі судді - Перекупка І. Г. та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Якухно О. М., Жигановської О. С., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який було зареєстровано релігійним обрядом Духовної мусульманської організації м. Житомир «Нураль-Іслам».

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася донька ОСОБА_5.

13 січня 2015 року шлюб розірвано за нормами Шаріату. Підставою розірвання шлюбу стали факти жорстокого поводження відповідача з їхньою спільною донькою та донькою позивача від попереднього шлюбу.

Посилаючись на те, що ОСОБА_6 не турбувався про доньку, не брав участі у її вихованні та майновому забезпеченні, просила позбавити ОСОБА_6 батьківських прав стосовно доньки ОСОБА_5 та стягнути з нього аліменти на утримання доньки у розмірі 10 000 грн 00 коп. щомісячно, починаючи з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2016 року позов задоволено частково.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_6 щодо доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_6, громадянина Королівства Швеція, на користь ОСОБА_4 на утримання доньки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів прибутку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову - 23 вересня 2016 року до досягнення дитиною вісімнадцяти років.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що мечеттю м. Уппсала, Швеція відповідачеві надано позитивну характеристику, він навчається в Уппсальському університеті, має ступінь Магістра точних наук. Судом встановлено, що відповідач надсилав на адресу ОСОБА_4 продукти харчування та здійснював грошові перекази. Також, суд урахував висновок органу опіки та піклування, відповідно до якого позбавлення ОСОБА_6 батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_5 є недоцільним.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення аліментів на користь неповнолітньої доньки у розмірі 1/6 частини усіх видів прибутку щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції, виходив з отриманих відповідачем доходів за 2015 рік, наявності на його утриманні ще двох неповнолітніх дітей, та з урахуванням того, що заявлена позивачем сума аліментів у розмірі 10 000,00 грн. на місяць перевищує річний дохід відповідача на 20 відсотків.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 14 березня

2017 року Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, а рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів з батька дитини у розмірі 1/6 частини всіх його доходів, з урахуванням його майнового стану, та наявність на утриманні відповідача ще двох неповнолітніх дітей.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її вимог про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_4 не оскаржувала, а тому воно не переглядалося в апеляційному порядку, і не є предметом перегляду в цій частині суду касаційної інстанції.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу у якій просила рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від

14 березня 2017 року в частині вирішення позову про стягнення аліментів, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій задовольняючи частково її позовні вимоги про стягнення аліментів вийшли за межі позовних вимог, оскільки вона просила визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі відповідно до положень статті 184 СК України, в той час як суд, застосував положення статті 183 СК України та визначив розмір аліментів у частці від доходу відповідача.

Крім того зазначила, що суди не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, зокрема зазначила, що відомості Державної страхової каси Швеції про прибуток відповідача не є його задекларованими доходами, а тому не може беззаперечно підтверджувати його дійсний майновий стан. Крім того, суди не звернули увагу на її доводи про те, що ОСОБА_6 неофіційно займається підприємницькою діяльністю та має значно більший дохід.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 401 ЦПК України передбачено, що попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином Королівства Швеція та уродженцем м. Каїр, Єгипет.

Згідно свідоцтва про народження дитини, ОСОБА_5, народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, батьками дитини зазначені ОСОБА_6 та ОСОБА_4

ОСОБА_6 навчається в Уппсальському університеті (Швеція), має ступінь Магістра точних наук.

Згідно розрахунку Державної страхової каси Королівства Швеція прибуток відповідача за 2014 рік склав 13 275 крон, що станом на 31 грудня 2015 року за офіційним курсом Національного банку України становить

37 888 грн 51 коп. на рік.

На утриманні відповідача перебувають двоє неповнолітніх дітей від попереднього шлюбу: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_5, які мешкають у АДРЕСА_1. Неповнолітня ОСОБА_5 є третьою дитиною відповідача.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 180 СК України передбачено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою та другою 182 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 183 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом.

За змістом статті 184 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі за наявності передбачених у законі підстав: по-перше, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами; по-друге, якщо платник аліментів частину доходу отримує в натурі; по-третє, коли існують інші істотні обставини для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, зокрема, до них можуть бути віднесені обставини, коли платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті (зміна курсу іноземної валюти може істотно впливати на розмір аліментів при їхньому вирахуванні в частці від заробітку (доходу).

Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж

30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Доводи касаційної скарги про те, що визначаючи розмір аліментів у частці від доходу відповідача, а не у твердій грошовій сумі, суди вийшли за межі заявлених позовних вимог є безпідставними, оскільки предметом позову є стягнення аліментів на утримання дитини, який позивач обгрунтовувала посиланням на ухилення відповідача від надання матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, в межах якого суди вирішили спір. Вирішення питання про визначення розміру аліментів у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі залежить від встановлених судом обставин щодо отримуваних відповідачем доходів (регулярного, чи нерегулярного, мінливого), а тому не може вважатися виходом за межі заявлених позовних вимог. Зважаючи на відсутність доказів, які б свідчили про нерегулярний та мінливий дохід відповідача, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з аліментів у частці від отримуваного ним доходу.

Розмір встановлених судом першої інстанції аліментів визначений відповідно до вимог статей 182, 183, 184 СК України, з урахуванням доходу відповідача та перебуванні на його утриманні двох інших його неповнолітніх дітей.

Посилання заявника на те, що відомості Державної страхової каси Швеції про прибуток відповідача не свідчать про його майновий стан є безпідставними, оскільки зазначені відомості надані згідно з інформацією Податкового управління Швеції, а тому є офіційними відомостями про доходи відповідача.

Суди обгрунтовано не взяли до уваги твердження ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_6 неофіційно займається підприємницькою діяльністю та має значно більший дохід, оскільки вони не підтверджені допустимими доказами, а є лише її припущенням.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Г. І. Усик В. О. Кузнєцов А. С. Олійник