Провадження № 22-ц/801/227/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуСправа № 127/12369/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України,

за апеляційною скаргою Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області, ухвалене у цій справі 05 жовтня 2018 року у м. Вінниці суддею цього суду Воробйовим В. В., зі складанням його повного тексту 09 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

В травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі - Управління ДМС у Вінницькій області) про встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України, мотивуючи його тим, що позивач народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Вінниці та від народження проживав разом зі своїми батьками та сестрою у АДРЕСА_1, навчався у Вінницькій середній школі № 29, яку закінчив у 1985 році. Після закінчення школи і до 1989 року позивач працював на Вінницькому м'ясокомбінаті. Вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 16 жовтня 1985 року він був засуджений до 2-х років позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 1 рік 6 місяців; вироком цього ж суду від 12 січня 1988 року - до 2-х років виправних робіт без позбавлення волі з відрахуванням на користь держави 20% місячного заробітку; вироком цього ж суду від 02 червня 1989 року - до 3-х років позбавлення волі з конфіскацією майна.

З 13 лютого 1989 року позивач утримувався у слідчому ізоляторі, а з 10 липня 1989 року по 13 лютого 1993 року - відбував покарання в виді позбавлення волі в Державній установі «Шепетівська виправна колонія № 98».

За закінченням строку відбування покарання ОСОБА_3 з 1993 року знову проживав з батьками за вказаною вище адресою. Однак, вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 20 травня 1999 року був засуджений до 8-ми років позбавлення волі з конфіскацією майна, і відбував покарання з 06 січня 1999 року по 29 грудня 2006 року в ВТК № 33 у Донецькій області.

У період відбування ОСОБА_3 покарання за вчинення кримінальних правопорушень померли його батьки, а сестра продала квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та у якій позивач був зареєстрований.

Після продажу зазначеної квартири зникли усі документи позивача, а у МКП ЖЕК-15 не збереглись дані про його реєстрацію у ній.

У 2017 році ОСОБА_3 звернувся до 2-го міського відділу у м. Вінниці Управління ДМС у Вінницькій області з заявою про видачу йому паспорту замість утраченого, проте, останнім було видано довідку від 19 грудня 2017 року за № 22/8869 про те, що особу заявника встановлено, але не встановлено його належності до громадянства будь-якої держави, у зв'язку з чим йому не може бути видано новий паспорт громадянина України.

На підставі викладеного, ОСОБА_3 звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, яку судом 21 березня 2018 року було залишено без розгляду у зв'язку з існуванням спору про право між заявником та заінтересованою особою.

Пославшись на вказані обставини та на те, що з дня народження і до часу звернення до суду ОСОБА_3 постійно проживав на території України, позивач просив суд визнати факт постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України».

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року позов задоволено, встановлено факт, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець м. Вінниця, постійно проживав на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) і на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року). Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погодившись із ухваленим рішенням, відповідач, посилавшись на єдину підставу для скасування рішення, зокрема на те, що судом першої інстанції розгляд справи здійснено за правилами позовного провадження, а не окремого провадження, в апеляційній скарзі просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві позивач зазначив, що оскаржуване відповідачем рішення вважає законним, а тому просить апеляційний суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний суд, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду без змін з огляду на таке.

Статтею 375 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вінниці, про що 04 червня 1968 року у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області вчинено актовий запис за № 1141, на підставі якого 23 січня 2007 року повторно видано Свідоцтво про народження НОМЕР_1 (а. с. 10).

З повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження за № 6 вбачається, що батьками позивача записані: батько ОСОБА_4 - за національністю українець та мати ОСОБА_5 - за національністю українка (а. с. 56-67).

Вироком Замостянського районного суду м. Вінниці від 22 грудня 1989 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уроженця м. Вінниця, громадянина СРСР, визнано винним у вчинені злочину за ч. 2 ст. 141 КК України та призначено покарання три роки шість місяців позбавлення волі з конфіскацією всього особисто йому належного майна майна(а. с. 29-33).

З 13 лютого 1989 року ОСОБА_3 утримувався у слідчому ізоляторі, а з 10 липня 1989 року по 13 лютого 1993 року відбував покарання в Державній установі «Шепетівська виправна колонія № 98», що підтверджується довідками цієї установи від 26 грудня 2017 року за № 5/5379 та № 1/5380 (а. с. 12-13, 20).

Відповідно до актів мешканців кв. 37, 33, 20, АДРЕСА_1 від 20 грудня 2017 року, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 засвідчили, що ОСОБА_3 мешкав за адресою АДРЕСА_1 від народження до 06 січня 1999 року (а. с. 17-19).

У вступній частині вироку Замостянського районного суду м. Вінниці від 20 травня 1999 року зазначено, що суд розглянув справу про обвинувачення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, уроженця м. Вінниця, українця, громадянина України, проживаючого у АДРЕСА_1 (а. с. 15). Згідно з цим вироком позивач був засуджений за ч. 2 ст. 142 КК України до 8-ми років позбавлення волі з конфіскацією майна, і відбував покарання з 06 січня 1999 року по 29 грудня 2006 року в ВТК № 33 в Донецькій області, що підтверджується довідкою останньої № 266706 від 29 грудня 2006 року (а. с. 11).

20 лютого 2007 року в. о. начальника Замостянського ВМ затверджено висновок за заявою ОСОБА_3 про втрату паспорта НОМЕР_2, виданого Замостянським РВ УМВС, яким установлено, що заявнику 15 листопада 1985 року справді видавався вказаний паспорт, проте належності останнього до громадянства не виявлено (а. с. 8).

Відповідно до довідки МКП ЖЕК-15 від 20 грудня 2017 року за № 39 дані щодо реєстрації ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 в період з 1968 року по 1999 рік в архіві відсутні (а. с. 14).

Згідно з довідкою 2-го міського відділу у м. Вінниці Управління ДМС у Вінницькій області від 19 грудня 2017 року за № 22/8869 особу заявника - ОСОБА_3 встановлено, але не встановлено його належності до громадянства будь-якої держави (а. с. 9).

З листів 2-го міського відділу у м. Вінниці Управління ДМС у Вінницькій області та Управління ДМС у Вінницькій області від 07 квітня 2018 року та 03 квітня 2018 року відповідно, вбачається, що за заявою ОСОБА_3 про отримання паспорта громадянина України посадовими особами проведено перевірку, якою встановлено особу заявника, але не встановлено належності до громадянства будь-якої держави (а. с. 21-22).

Підстави та порядок набуття громадянства України врегульовані нормами Закону України «Про громадянство» від 18 січня 2001 року № 2235-ІІІ.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Відповідно до п. 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (далі - Порядок № 215), встановлення належності до громадянства України стосується осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України.

Пунктом 8 Порядку № 215 передбачено, що для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, проходить процедуру встановлення її належності до громадянства України, зокрема, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

У пункті 44 Порядку № 215 встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Статтею 1 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено.

Наведені вище положення законодавства свідчать про те, що за відсутності у заявника паспорта громадянина колишнього СРСР з відмітками про постійну прописку, то для отримання останнім паспорта громадянина України йому попередньо необхідно встановити наявність підстав для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням шляхом встановлення у судовому порядку факту постійного проживання до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України.

Згідно з ч. 7 ст. 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення..

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч. 4 ст. 315 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 294 ЦПК України якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦПК України у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

На підставі викладених норм права та досліджених доказів, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведення позивачем факту його постійного проживання на території України на час проголошення незалежності України, оскільки на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України», тобто на 13 листопада 1991 року, позивач дійсно проживав в Україні і не був громадянином іншої держави. Встановлення вказаного факту є необхідним для отримання ОСОБА_3 паспорта громадянина України, а тому оскаржуване судове рішення відповідає вимогам ч. 1 ст. 319 ЦПК України.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для визнання факту постійного проживання ОСОБА_3 на території України на момент проголошення незалежності України, оскільки вони зводяться до того, що зазначений позов має бути розглянуто в окремому провадженні, при цьому жодних порушень судом першої інстанції норм матеріального права або інших норм процесуального права скаржник не зазначає, як і не зазначає обставин, які спростовують висновки суду першої інстанції.

Водночас, з матеріалів справи вбачається, що ухвалою Вінницького міського суду від 21 березня 2018 року, на виконання вимог ч. 4 ст. 315 ЦПК України, заяву ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання на території України залишено без розгляду та роз'яснено заінтересованим особам, відповідно до положень ч. 6 ст. 294 ЦПК, про їх право подати позов на загальних підставах.

Разом з тим, з огляду на приписи ч. 1 ст. 9 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", ч. 4 ст. 10 ЦПК України, Конвенція застосовується судами України як частина національного законодавства, а практика ЄСПЛ, через рішення якого відбувається практичне застосування Конвенції, застосовується судами як джерело права.

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, зокрема і у справі "Устименко проти України" (заява № 32053/13), що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" заява № 52854/99).

У рішенні у справі "Сутяжник проти Росії" № 8269/02 від 23 липня 2009 року Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що не може бути скасоване правильне по суті судове рішення та не може бути відступлено від принципу правової визначеності лише з підстав порушення правил юрисдикції та задля правового пуризму, судове рішення може бути скасоване лише з метою виправлення істотної судової помилки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку про незаконність чи необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, тому відповідно до положень ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а вказане рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області залишити без задоволення, рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного тексту постанови.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т.Б. Сало

М.М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2018 року.