Постанова

Іменем України

05 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 442/8766/17-ц

провадження № 61-41436св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Дрогобицький державний педагогічний університет імені Івана Франка,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року у складі судді Петрів В. М. та постанову апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Павлишина О. Ф., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просив:

- визнати незаконними та скасувати рішення вченої ради Дрогобицького державного педагогічного університету імені ІванаФранка від 22 червня 2017 року, оформленого протоколом № 10 засідання вченої ради університету від 22 червня 2017 року, та наказ ректора Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка від 23 червня 2017 року в частині ліквідації центру інтелектуальної власності як структурного підрозділу університету;

- скасувати наказ від 20 листопада 2017 року № 263 Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка про його (позивача) звільнення з посади провідного спеціаліста центру інтелектуальної власності;

- поновити на роботі та стягнути з Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення.

На обґрунтування своїх вимог посилався на те, що з 24 лютого 2004 року перебував у трудових відносинах з Дрогобицьким державним педагогічним університетом імені Івана Франка, працював на різних посадах.

Остання посада, яку він займав відповідно до наказу від 02 червня 2015 року № 138-к, - головний спеціаліст центру інтелектуальної власності, з якої звільнений із 20 листопада 2017 року у зв'язку зі скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Зазначав, що відповідач на момент його звільнення не запропонував усіх наявних вакантних посад, які він міг займати з урахуванням освіти, кваліфікації та досвіду роботи.

Від запропонованої посади сторожа він відмовився, оскільки має військове звання - підполковник Збройних Сил України, дві вищі освіти, значний досвід керівної роботи з 1976 року, понад 20 наукових праць та свідоцтва про підвищення кваліфікації Українського інституту науково-технічної експертизи та інформації «Менеджмент інтелектуальної власності вищих навчальних закладів» 2016 рік, Національної академії правових наук України «Управління інтелектуальною власністю» 2016 рік, Міністерства Освіти і Науки на право викладання предмету «Інтелектуальна власність» 2014 рік.

Посилаючись на порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при його звільненні, просив позов задовольнити.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем дотримано процедуру та вимоги закону при звільненні ОСОБА_4 за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Постановою апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Відповідачем порушено процедуру його звільнення, визначену статтею 49-2 КзПП України, а також не надано доказів про те, що у відповідача були підстави скорочувати посаду провідного спеціаліста Центру інтелектуальної власності, зокрема, що відбулися зміни в організації виробництва і праці, які зумовили прийняття наказу про скорочення займаної ним посади та ліквідацію структурного підрозділу університету.

Крім того, зазначав, що його фактично не було звільнено з займаної посади до 01 вересня 2017 року (як вказано у попередженні про звільнення), він надалі, після 01 вересня 2017 року виконував свої трудові функції на умовах безстрокового трудового договору. Підстав для звільнення 20 листопада 2017 року відповідно до пункту й статті 40 КзПП України (скорочення штату) у відповідача не було, оскільки з моменту прийняття наказу про скорочення займаної ним посади - 26 червня 2017 року до дня звільнення пройшло майже п'ять місяців.

Дрогобицький державний педагогічний університет імені Івана Франка подав відзив, у якому просить залишити без задоволення касаційну скаргу та залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

Суди встановили, що з 02 червня 2015 року ОСОБА_4 працював на посаді головного спеціаліста Центру інтелектуальної власності Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка.

Відповідно до ухвали Вченої ради університету (протокол від 22 червня 2017 року № 10), введеної в дію наказом ректора університету від 23 червня 2017 року № 256 «Про зміни у структурі університету», ліквідовано структурний підрозділ Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка - Центр інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 1.1 наказу ректора від 26 червня 2017 року № 263 «Про внесення змін до штатного розпису університету» з 01 вересня 2017 року скорочено (виведено зі штатного розпису університету) посаду провідного спеціаліста Центру інтелектуальної власності 1,0 ставки (за рахунок спеціального фонду Державного бюджету), яку обіймав ОСОБА_4, та зазначені зміни відображені у затвердженому 01 вересня 2017 року Міністерством освіти і науки України штатному розписі Дрогобицького державного педагогічного університету імені Івана Франка на 2017 рік.

19 вересня 2017 року, у встановлений статтею 49 КЗпП України строк, ОСОБА_4 був попереджений про наступне вивільнення, останній від підпису відмовився, про що складено відповідний акт.

15 листопада 2017 року на засіданні профспілкового комітету працівників Дрогобицького державного педагогічного університету імені ІванаФранка у присутності ОСОБА_4 надано згоду на звільнення останнього відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Відповідачем неодноразово пропонувалися позивачу наявні вакантні посади у Дрогобицькому державному педагогічному університеті імені Івана Франка, від яких він відмовився, що зафіксовано відповідними актами.

Наказом від 20 листопада 2017 року № 263-К «Про кадрові питання» ОСОБА_4 звільнено з посади провідного спеціаліста (1,0 ставки за рахунок спеціального фонду Державного бюджету) Центру інтелектуальної власності у зв'язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України здійснено відповідачем із дотриманням вимог трудового законодавства і без порушення трудових прав ОСОБА_4

Відповідач, як роботодавець, виконав свої обов'язки, покладені статтею 49-2 КЗпП України, запропонував всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам (професії чи спеціальності позивача, іншу роботу), які існують в університеті, від переведення на які позивач відмовився.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінкистосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Доводи скарги про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України з огляду на те, що йому не були запропоновані всі наявні в університеті посади, колегія суддів також відхиляє, оскільки вказані обставини перевірялися судами першої та апеляційної інстанції під час розгляду справи.

Посилання у скарзі на те, що підстав для його звільнення 20 листопада 2017 року відповідно до пункту 1 статті 40 КзПП України (скорочення штату) у відповідача не було, оскільки після 01 вересня 2017 року (тобто через два місяці після попередження про скорочення посади) він продовжував працювати на цій посаді та отримувати заробітну плату, є безпідставними, оскільки трудовим законодавством не визначено обов'язку роботодавця провести звільнення працівника у строки, визначені зміною штатного розпису, а лише встановлено обов'язок дотримання порядку вивільнення працівників.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без

задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 26 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат