Справа № 236/2809/18
Провадження № 2/236/682/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області в складі:

головуючого судді Бєлоусова А.Є.,

при секретарі Колесник О.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження (без участі сторін за наявними у справі матеріалами) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, заробітної плати за час вимушеного простою, вихідної допомоги при звільненні, компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі за березень-серпень 2016 року в сумі 12745,41 грн.,заробітної плати за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7915,59 грн., вихідної допомоги при звільненні у розмірі 5384,61 грн., компенсації за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 3402,62 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.07.2017 року по день ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем до 17.07.2017 року, звільнена у звязку зі скороченням штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. При звільненні роботодавець не здійснив належних виплат найманому працівнику.

Згідно із ч.1 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються, зокрема, справи, що виникають з трудових відносин. Зі змісту заявлених вимог вбачається, що позов ОСОБА_1 стосується її трудових відносин як найманого працівника з роботодавцем - ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця». В ухвалі судді від 01.10.2018 року вирішено питання щодо призначення справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач ОСОБА_1 16.10.2018 року надала до суду клопотання, в якій просила здійснювати розгляд справи без її участі, заявлені вимоги підтримала (а.с. 77).

Представник відповідача ОСОБА_2 (а.с. 86) надала до суду відзив на позов, в якому заперечувала проти задоволення вимог позивача, додатково вказала, що позивач працювала у структурному підрозділі залізниці на тимчасово окупованій території України, первинна документація структурного підрозділу втрачена, у всіх посадових осіб структурних підрозділів залізниці, які дислоковані на тимчасово окупованій території України, керівництвом ПАТ «Укрзалізниця» було відкликано право підпису, а відтак, відстежити правильність нарахування заробітної плати неможливо; на думку представника відповідача, ОСОБА_1 не було доведено існування заборгованості по заробітній платі у певному розмірі, тому у задоволенні позову слід відмовити.

Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_1, внесена до Державного реєстру фізичних осіб платників податків (а.с. 7).

Зі змісту записів у трудовій книжці серії БТ-ІІ № 7077738, заповненої 05.07.1993 року на імя ОСОБА_1, вбачається, що позивач з 10.12.1994 року до 17.07.2017 року була працівником Основного локомотивного депо «Родаково» Донецької залізниці, Луганського відділення залізниці, Дорожнього центру управління перевезеннями Донецької залізниці,Інформаційно-статистичного центру Донецької залізниці, Луганського регіонального інформаційно-статистичного центру залізниці, відділу статистики Луганського регіону служби статистики Донецької залізниці, ДП «Донецька залізниця», Луганської дирекції залізничних перевезень ДП «Донецька залізниця», відокремленого підрозділу «Станція Луганськ» ДП «Донецька залізниця», виробничого підрозділу «Станція Луганськ» структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с.8-12).

На підставі наказу (розпорядження) від 17.07.2017 року № 2762- ОС позивача звільнено з роботи у звязку із скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України (а.с.14).

Наказом начальника Луганської дирекції залізничних перевезень ОСОБА_3 від 16.03.2017 року № 58-ДН для всіх працівників виробничих підрозділів структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень» було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, з 0 год. 00 хв. 20.03.2017 року; оплата за час простою не з вини працівників має проводитись з розрахунку 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу) за весь час простою згідно з графіком роботи (а.с.44-45).

Наказом начальника ВП «Станція Луганськ» ОСОБА_4 від 16.03.2017 року № 52 для всіх працівників виробничого підрозділу «Станція Луганськ»» було встановлено початок простою з причин, незалежних від працівників, з 0 год. 00 хв. 20.03.2017 року (а.с.46). ОСОБА_1 зазначена у списку працівників ВП «Станція Луганськ», яким встановлено простій з 20.03.2017 року (а.с.47).

ОСОБА_1 виходила на роботу в період з 01.03.2016 року по 17.07.2017 року, що підтверджено наданими позивачем табелями обліку використаного робочого часу, записами в журналі обліку робочого часу сортувальників поштових відправлень станції «Луганськ» ПАТ «Укрзалізниця» (а.с. 23-36, 37-43).

Наказом першого заступника начальника Луганської дирекції залізничних перевезень ОСОБА_5 від 17.07.2017 року № 2762-ОС ОСОБА_1 було звільнено з роботи на посаді сортувальника поштових відправлень та виробів друку 2 класу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України (у звязку зі скороченням штату працівників), зі сплатою компенсації за 26 днів відпустки, з виплатою одноразової допомоги у розмірі одного середнього місячного заробітку (а.с.14).

Згідно із наданими представником відповідача копіями платіжної відомості № 288 за лютий - червень 2016 року ОСОБА_1 виплачена 07.03.2017 року (платіжне доручення № 576) заборгованість по заробітній платі 2163,00 грн. (а.с.87); згідно з видатковим касовим ордером № 142 від 27.09.2018 року ОСОБА_1 сплачена депонована заробітна плата за березень 2017 року у розмірі 1386,98 грн. (а.с. 88), згідно з довідкою відповідача від 08.10.2018 року № 319/1 розмір вихідної допомоги, нарахованої позивачу у звязку з її звільненням, становить 4105,26 грн. (а.с. 62-66).

Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити ПАТ «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» (згідно з додатком №1).

Також Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02.09.2015року за № 735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21.10.2015 року в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, відомості з якого є у відкритому доступі, проведено державну реєстрацію: ПАТ «Українська залізниця» «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у Регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Факт перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в трудовій книжці ОСОБА_1, наказом про припинення трудового договору від 17.07.2017 року. Трудова книжка позивача не містить даних щодо припинення трудового договору з відповідачем раніше дати 17.07.2017 року. Останній запис в трудовій книжці позивача вчинений відповідачем. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» в особі РФ «Донецька залізниця» є належним відповідачем у справі.

Конституцією України закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у ст.43 Основного Закону зазначено: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Ст.94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен впродовж визначеного законом строку виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (Рим, 1950 рік) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Першого протоколу до Конвенції є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. «…За певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя…» (рішення Суду у справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26.06.2014 року, п.35, (заяви № 68385/10 та 71378/10)).

Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17.07.2017 року, при звільненні не отримала всіх належних їй виплат, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського суду з прав людини.

Нормами Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не передбачено особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України.

Суд зауважує, що відповідно до норм ст. ст. 115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець.

У звязку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплати заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо покладено на роботодавця, а не на працівника. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє відповідача обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати.

Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Луганська дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на території, підконтрольній державній владі України, з квітня 2016 року, а звільнення позивача з роботи відбулось 17.07.2017 року.

Відповідачем визнана наявність заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 та підтверджено копіями платіжних відомостей часткову виплату заборгованості на користь позивача.

Довідками ВП «Станція Луганськ» підтверджена наявність заборгованості відповідача по заробітній платі перед ОСОБА_1 в розмірі 6205,60 грн. (а.с.22), розраховано 26 невикористаних днів відпустки, за які має бути надана компенсація позивачу під час звільнення (а.с.20). Надані позивачем довідки про доходи, видані «Гоударственным унитарным предприятием Луганской Народной Республики «Луганская железная дорога» (а.с.18,19) суд не вважає належними доказами розміру заробргованості ПАТ «Укрзалізниця» по заробітній платі перед ОСОБА_1 з огляду на положення ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».

З огляду на це, суд вважає встановленою наявність заборгованості з виплати заробітної плати на користь позивача за березень-серпень 2016 року в сумі 6205,60 грн. 1386,98 грн. = 4818,62 грн.; заробітної плати за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 7915,59 грн. -2163,00 грн. = 5752,59 грн.; компенсації за невикористані 26 днів щорічної відпустки у розмірі 3402,62 грн..вихідної допомоги при звільненні у розмірі 4105,26 грн..

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає про таке.

Згідно із ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, за положеннями ст.117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Згідно зі ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Норми ч.1 ст. 9 ЦК України кореспондуються з нормами КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами.

З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини.

Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства.

Ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У п. 1 ч.1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачитиабо передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

Відповідно до ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо.

Відповідно до наданого представником відповідача ОСОБА_6 висновку Торгово-промислової палати України від 16.01.2018 року №126/2/21-10.2 (а.с.91-99) щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настанняфорс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Луганську, у м. Донецьку. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі в у м. Луганську, у м. Донецьку, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, у тому числі затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початок дій форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання ПАТ «Укрзалізниця», РФ «Донецька залізниця», обовязків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47,83,115,116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території м. Луганська, м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобовязаної сторони за трудовим договором.

Зазначений висновок Торгово- промислової палати України є належним та допустимим доказом, підтверджує відсутність вини відповідача у нездійсненні своєчасного розрахунку з позивачем при його звільненні, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачасереднього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11.11. 2015 року № 6-2159цс15, від 11.05.2016 року № 6-383цс15, від 23.03.2016 року № 364цс16, від 23.03.2016 року № 365цс16, від 25.05. 2016 року № 948цс16, від 31.05.2017 року № 6-2163 цс16, а також у постанові Верховного Суду від 15.08.2018 року у справі № 264/925/17-ц.

Згідно з ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Отже, позов ОСОБА_1 до ПАТ «Укрзалізниця» підлягає частковому задоволенню. Вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.07.2017 року по день ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору не підлягають задоволенню; натомість з відповідача на користь позивача має бути стягнуто заробітну плату за березень-серпень 2016 року в сумі 4818,62 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 5752,59 грн.; компенсацію за невикористані 26 днів щорічної відпустки у розмірі 3402,62 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4105,26 грн..

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд зазначає таке. Згідно із ст. 133 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі - у справах про стягнення заробітної плати.

ОСОБА_1 звернулась до суду з вимогами про стягнення заборгованості по заробітні платі, за якими її звільнено законом від сплати судового збору.

За клопотанням позивача ухвалою судді від 01.10.2018 року (а.с. 70, 71-73) відстрочено сплату ОСОБА_1 судового збору за заявлені вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18.07.2017 року до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті спору.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог(ч.1 ст. 141 ЦПК України). Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно із ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру визначена ставка судового збору1 % ціни позову, але не менше 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Судом задоволені вимоги позивача ОСОБА_1 майнового характеру у межах суми 18079,09 грн.. Сума судового збору, що має бути сплачений, становить 704,80 грн.. Враховуючи часткове задоволення позову, з урахуванням вимог пропорційності, суд покладає на відповідача витрати на суму 432,69 грн. і стягує ці кошти з ПАТ «Українська залізниця» на користь держави. Іншу частину витрат - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. 94,97,115 КЗпП України, ст. ст. 1,15,21 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 3,4,10, 12,13,19, 133,141, 142, 258,259,264,265, 274,279 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" про стягнення заборгованості по заробітній платі задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП - НОМЕР_1, місце реєстрації Луганська область, м. Луганськ, Артемівський район, вул. А. Линьова, буд. 85-А): заборгованість по заробітній платі за березень-серпень 2016 року в сумі 4818,62 грн.; заробітну плату за час вимушеного простою з 20.03.2017 року по 17.07.2017 року в розмірі 5752,59 грн.; компенсацію за невикористані 26 днів щорічної відпустки у розмірі 3402,62 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 4105,26 грн., а всього 18079 (вісімнадцять тисяч сімдесят девять) гривень 09 копійок.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (юридична адреса 03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) на користь держави судові витрати у розмірі 432 (чотириста тридцять дві) гривні 69 копійок.

Іншу частину судових витрат - компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку через Краснолиманський міський суд Донецької області до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя -