ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Суми

Справа №591/4694/17

Номер провадження 22-ц/788/688/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Хвостика С. Г. , Ткачук С. С.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

у присутності:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»

на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Грищенко О.В. у приміщенні Зарічного районного суду м Суми

у цивільній справі позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення безпідставно набутих коштів,-

в с т а н о в и в :

Відповідно до пункту 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402 VIII «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернувся з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» в якому вказував, що між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений кредитно-заставний договір № SUCOAN11159174 від 08 липня 2008 року, згідно з яким позивачу надано кредит у сумі 61 821 грн 17 коп. під заставу автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 року випуску. 26 липня 2009 року, у звязку з виникненням у ОСОБА_1 заборгованості за вказаним кредитним договором відповідач вилучив у нього зазначений автомобіль, а позивач видав на імя працівників банку довіреність на розпорядження автомобілем зі строком дії до 06 березня 2012 року. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року та звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO модель Nexia 1,5, з наданням банку всіх повноважень на його реалізацію. 27 лютого 2015 року відповідач реалізував автомобіль як предмет застави від імені позивача за ціною 68 100 грн. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, де 15 листопада 2016 року Апеляційний суд Сумської області ухвалою залишив без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми суду від 25 вересня 2014 року, яким в задоволенні позову було відмовлено. У звязку з тим, що рішення Апеляційного суду від 03 грудня 2014 року, яке було підставою для реалізації вищевказаного транспортного засобу, скасовано, то і підстава набуття права власності на кошти від реалізації автомобіля відпала.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з відповідача 68 100 грн. вартості безпідставно набутого майна.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2018 року на задоволення вказаного позову постановлено стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 68100 грн. вартості безпідставно набутого майна.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову. При цьому зазначає, що банк мав законні підстави на отримання коштів від реалізації транспортного засобу, оскільки на момент його реалізації рішення апеляційного суду про звернення стягнення на майно було чинним. Крім того зазначає, що у даному випадку мають місце договірні правовідносини, до яких положення ст. 1212 ЦК України не застосовуються.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що суд першої інстанції вірно вважав, що підстава набуття відповідачем коштів від реалізації автомобіля відпала, тому кошти підлягають поверненню.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, доводи представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення проти апеляційної скарги представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав:

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 08 липня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «ПриватБанк» був укладений кредитно-заставний договір № SUCOAN11159174 від 08 липня 2008 року, за яким ОСОБА_1 було надано кредит у сумі 61 821 грн 17 коп. під заставу автомобіля DAEWOO модель Nexia 1,5 2008 року випуску, № кузова/шасі XWB3D31UD8A163283, державний номер ВМ 2705 (а. с. 5-10).

26 лютого 2009 року, у звязку з виникненням у позивача заборгованості за вказаним кредитним договором, позивач передав кредитному інспектору ПАТ КБ «Приватбанк» ОСОБА_4 зазначений автомобіль та технічний паспорт на автомобіль про що складено відповідний акт (а. с.11).

06 березня 2009 року позивач видав на імя працівників банку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 довіреність на продаж автомобіля за ціну не нижче 65000 грн. 00 коп., а також доручив їм представляти його інтереси в органах ДАІ, нотаріату або в будь-яких установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, повязаних з експлуатацією автомобіля. Строк дії довіреності до 06 березня 2012 року (а. с. 13). В межах строку дії довіреності автомобіль продано не було.

Вподальшому, у звязку із невиконанням умов укладеного кредитного договору, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся з позовом до ОСОБА_1 і просив ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 305855 грн.28 коп., звернути стягнення на предмет застави - автомобіль, що належить ОСОБА_1 шляхом продажу вказаного автомобіля позивачем у справі, але рішенням Зарічного районного суду м. Суми суду від 25 вересня 2014 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави було відмовлено, у звязку із спливом строку позовної давності (а. с. 19-20).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року вищевказане рішення суду першої інстанції було скасовано та звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль DAEWOO модель Nexia 1,5, з наданням банку всіх повноважень на його реалізацію (а. с. 14-15).

27 лютого 2015 року відповідач реалізував автомобіль як предмет застави від імені позивача за ціною 68 100 грн. і ця обставина визнається сторонами у справі та підтверджується копією договору купівлі-продажу від 27 лютого 2015 року і грошові кошти, отримані за даним договором, були спрямовані на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором що підтверджується випискою по рахунку № 0682 за період з 08.07.2008 року по 28.12.2015 року (а. с. 53).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2015 року рішення Апеляційного суду Сумської області від 03 грудня 2014 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а. с. 16-18).

При повторному перегляді суд апеляційної інстанції ухвалою від 15 листопада 2016 року, яка набрала законної сили, залишив без змін рішення Зарічного районного суду м. Суми від 25 вересня 2014 року (а. с. 21-23).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач в особі свого представника, послався на норми ст. ст. 1212, 1213 ЦК України і зазначив також, що на дані правовідносини поширюються вимоги Закону України «Про захист прав споживачів».

Місцевий суд, задовольняючи позовні вимоги, прийшов до висновку, що реалізація спірного автомобіля відбулася на підставі рішення суду, яке згодом було скасовано, а отже відпала підстава, на якій відповідачем були набуті кошти від його реалізації, а тому відповідач зобовязаний повернути позивачу безпідставно набуте майно в натурі, а у разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно, відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком місцевого суд, виходячи з наступного:

Загальні підстави для виникнення зобов'язань у звязку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які вникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Об'єктивними умовами виникнення зобовязань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобовязанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобовязання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобовязання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Відповідна правова позиція висловлена у постановах Верховного суду України у справі № 6-88цс13 від 2 жовтня 2013 року та у справі 6-100цс15 від 3 червня 2015 року.

Колегія суддів вважає встановленим і дана обставина не оспорюється сторонами у справі, що позивач допустив заборгованість за кредитним договором і в добровільному порядку 26 лютого 2009 року передав предмет застави автомобіль працівникам ПАТ КБ «ПриватБанк» для подальшої його реалізації по ринковій ціні і направлення отриманих коштів на погашення заборгованості у випадку невиконання ним зобовязань перед Банком (а.с.11).

Вподальшому, у звязку із спливом строку дії довіреності, виданої позивачем на імя працівників відповідача, останні позбавлені були можливості, діючи від імені позивача, укласти договір відчуження спірного автомобіля та звернути отримані кошти на погашення заборгованості позивача перед Банком. Тому Банк звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет застави з наданням банку усіх повноважень на його реалізацію і рішенням Зарічного районного суду м.Суми від 25 вересня 2014 року було встановлено недобросовісність виконання ОСОБА_1 умов укладеного кредитно-заставного договору внаслідок чого станом на 27 червня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 305855 грн. 28 коп. В той же час, місцевий суд вважав, що позивач звернувся до суду з позовом після спливу строку позовної давності, а тому, з цих підстав, у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 3 грудня 2014 року рішення місцевого суду було скасовано і вимоги Банку було задоволено.

27 лютого 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк», що діяв на підставі рішення Апеляційного суду Сумської області від 3 грудня 2014 року (справа № 591/5072/14ц) в особі ОСОБА_7,(яка є представником банку) діючи від імені ОСОБА_1 звернувся із заявою про приєднання до договору купівлі-продажу № б/н і даний автомобіль було придбано ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС» за вартістю 68100 грн. 00 коп.

Таким чином, сторонами укладеного правочину виступали ОСОБА_1, як продавець і ТОВ «АВТОКРЕДИТ ПЛЮС», як покупець за даним договором і отримані грошові кошти були спрямовані саме на користь покупця через транзитний рахунок № 3020 відкритий у ПАТ КБ «ПриватБанк».

З виписки по транзитному рахунку № 0682, який зазначений у статті 17.1.10 Кредитно-заставного договору № SUCOAN11159174 від 08 липня 2008 року та відкритий банком позичальникові для зарахування коштів спрямованих на погашення заборгованості позичальником перед банком за наданим кредитом, процентами, винагородою та іншими платежами, передбаченими цим договором вбачається, що кошти у сумі 68100 грн. 00 коп. 18.05.2015 року надійшли на рахунок позичальника і були спрямовані на погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором у сумі 34050 грн., погашення штрафу в сумі 18989 грн. 18 коп. та на сплату пені в сумі 15060 грн. 82 коп.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав стверджувати, що відповідач є набувачем грошових коштів у сумі 68100 грн. 00 коп., отриманих від реалізації заставного майна і збагатився за рахунок позивача поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином, оскільки, як вже було встановлено, ці грошові кошти були спрямовані для погашення заборгованості позивача перед відповідачем, яка утворилась за кредитним договором, який у встановленому загоном порядку не було визнано недійсним, не розірвано, не припинено і не виконано, а отже відсутні підстави для застосування до даних правовідносин ст.1212 ЦК України.

Той факт, що рішення суду, на підставі якого діяв представник відповідача при укладенні договору купівлі-продажу заставного автомобіля від імені позивача, в подальшому було скасоване також не є підставою для застосування положень ст.1212 ЦК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на ту обставину, що вищезазначений правочин, в порядку передбаченому законом, недійсним не визнавався а також його не було розірвано.

Виходячи з вищенаведеного колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, зокрема, не перевірив належним чином чи підтверджені відповідними доказами позовні вимоги позивача та чи підлягають задоволенню позовні вимоги у спосіб, визначений у позовній заяві, з урахуванням фактичних обставин справи та положень ст.ст.1212, 1213 ЦК України.

Виходячи з вищезазначеного колегія суддів вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У звязку із задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення місцевого суду, колегія суддів вважає за необхідне компенсувати за рахунок позивача понесені відповідачем судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 960 грн. 00 коп.

На підставі вищезазначеного та керуючись ст.ст. 141, 367, 374, п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381, 382, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02 березня 2018 року у даній справі скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» понесені судові витрати за перегляд справи у суді апеляційної інстанції у сумі 960 грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складене 06 червня 2018 року.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: С. Г. Хвостик

ОСОБА_8