Справа № 307/2901/17
Провадження № 2/307/320/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Тячів

Тячівський районний суд Закарпатської області в складі головуючого судді Чопик В.В., при секретарі Олексій Я.В., за участю позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тячів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

встановив :

Позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що його мама, ОСОБА_5а, ІНФОРМАЦІЯ_1, померла 13 березня 2014року у віці 82 роки. До смерті, 3 лютого 2011 року, його мама склала заповіт, яким все своє майно заповіла його брату ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. В спадкове майно, яке залишилося після смерті мами ОСОБА_5 входить житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в м. Тячів, вул. Річна, № 26. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Тячівського нотаріального округу ОСОБА_7 На підставі цього заповіту його брат ОСОБА_4 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке видала йому Тячівська державна нотаріальна контора. Оскільки на час смерті мами ОСОБА_5 він являвся інвалідом І-ї групи загального захворювання, тому не дивлячись на заповіт від 13 березня 2014 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна: житлового будинку в м. Тячів по вул. Річна №26. Його брат ОСОБА_4 проживає у спірному спадковому житловому будинку в м. Тячів, вул. Річна, №26. Його батько ОСОБА_8 помер 19 липня 2010 року, після його смерті його мама ОСОБА_9, прийняла спадщину шляхом написання заяви на прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право па спадщину на 1/2 частину житлового будинку, яка до смерті належала його батькові ОСОБА_8 На початку лютого 2011 року вона разом з його братом ОСОБА_4 часто ходила в Тячівську державну нотаріальну контору до державного нотаріуса ОСОБА_7, оформляти на себе свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_8 і в той час нею був складений у нотаріуса ОСОБА_7 заповіт, який, він впевнений, мама підписала не розуміючи значення того, що вона підписує, так як самостійно прочитати заповіт не могла, тому зміст їй цього заповіту був невідомий, а отже і волевиявлення її не могло було вільним і відповідати її волі. Його мама ОСОБА_5 по національності угорка, народилася в 1932 році в селі Поклоштелек, яке розташоване в Румунії. На початку 1940 року вся мамина сімя переїхали на постійне місце проживання в м. Тячів. Після переїзду до м. Тячева, його мама стала ходити в ліцей для дівчат, що був при Тячівській реформатській церкві з угорською мовою навчання. Після того, як в 1946 році в м. Тячів прийшла радянська влада, ліцей було ліквідовано, а реформатського священника засуджено. Після ліквідації ліцея, його мама вже в школу не ходила, таким чином не навчилася читати та писати на українській чи російській мові. Його мама ОСОБА_5, маючи незакінчену середню освіту працювала різноробочою в колгоспі, потім 20 років на заводі «Зеніт» гардиробшицею поки не вийшла на пенсію. За період роботи мама навчилася розуміти українську мову, могла навіть збудувати просте побутове речення на українській мові, але прочитати текст на українській мові категорично не могла, це підтверджено заповітом, який підписано мамою на угорській мові, всі документи вона підписувала тільки на угорській мові. Вважає, що заповіт ОСОБА_5 від 3 лютою 2011 року складений із порушенням цивільного законодавства, так як волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, відповідно до ст. 1257 ЦК України тягне за собою недійсність заповіту. Факт того, що волевиявлення заповідача його ОСОБА_5 не було вільним вказує той факт, що нотаріус в заповіті записав, що заповіт до підписання прочитаний заповідачем ОСОБА_5 і власноручно підписаний. Окрім того, його мама була хорошою мамою для них обох синів. Вона не могла написати заповіт тільки на його брата, а його позбавити частки у спадковому майні, бо мама до них ставилася однаково і завжди казала, що все що належить їй до смерті після смерті її належить йому і брату. Тому просить суд заповіт від 3 лютого 2011 року за яким ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканка м. Тячів, вул. Річна. 26 заповіла все свої майно ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, заповіт посвідчений державним нотаріусом Тячівського нотаріального округу визнати недійсним, скасувати свідоцтво про право па спадщину за заповітом, видане Тячівською державною нотаріальною конторою на 3/4 частини спадкового майна житловий будинок, що розташований в м. Тячів вул. Річна, 26 на ОСОБА_4

В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали, та просять його задовольнити.

Представник відповідача проти позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, заперечив.

Свої заперечення обґрунтовує тим, що ОСОБА_5- мама сторін хоч по національності була угоркою, однак добре говорила та розуміла українську мову. Ще за життя ОСОБА_5 сімейно було вирішено, що спадковий будинок залишиться ОСОБА_4, оскільки останній постійно проживав з батьками. Навіть на час смерті батька прожив у спадковому будинку і в такий спосіб мав право на успадкування батькової частки, але не успадкував, а успадкувала мама і заповіла йому тому, що так вирішила вся сімя і про це також знав і позивач. Таким чином стверджує, що оскаржуваний заповіт відповідає волевиявленню заповідача ОСОБА_5, а тому просить в позові відмовити. Разом з цим, просить застосувати наслідки спливу позовної давності стверджуючи, що позивачу було відомо про заповіт ще 13.08.2014 року, коли, як інвалід першої групи загального захворювання, оформляв свідоцтво про прийняття спадщини на обовязкову частку.

Представник третьої особи Тячівської держнотконтори в судове засідання не зявилася, причини своєї неявки суду не повідомив, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3, свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 та дослідивши матеріали справи суд дійшов до наступного.

В судовому засіданні встановлено, що батько позивача та відповідача ОСОБА_8 помер 19.07.2010 р.,, що стверджується свідоцтвом про смерть від 12.08.2014 року. ( а.с. 10) Після його смерті мама позивача та відповідача ОСОБА_5 прийняла спадщину шляхом написання заяви на прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право па спадщину за законом від 14 лютого 2011 року на 1/2 частину житлового будинку, яка до смерті належала ОСОБА_8 ( а.с.22)

ОСОБА_3 позивача та відповідача ОСОБА_5 померла 13.03.2014 р., що стверджується свідоцтвом про смерть серія І-ФМ №178383 від 12 серпня 2014 року ( а.с11).

3 лютого 2011 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, який посвідчений державним нотаріусом Тячівського нотаріального округу ОСОБА_7 ( а.с.58).

В спадкове майно, яке залишилося після смерті ОСОБА_5 входить житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований в м. Тячів, вул. Річна, № 26.

Оскільки на час смерті ОСОБА_5 позивач являвся інвалідом І-ї групи загального захворювання, тому не дивлячись на заповіт він 13 березня 2014 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину спадкового майна житлового будинку в м. Тячів по вул. Річна №26.( а.с. 16,17, 50,)

Згідно до ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 1248, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.

У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.

Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).

Як встановлено судом мама сторін ОСОБА_9 народилася 21.02.1932 року в Румунії, с. Паклоштелек, переїхала до м. Тячів разом з батьками у 1940 році і 01.09.1940 році поступила до Тячівської реформатської школи для дівчат та закінчила навчання угорською мовою, по національності угорка, що підтверджується довідкою управління Закарпатської Реформацької церкви. Від 27.11.2017 року.

Також, у судовому засіданні свідки свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11 ствердили, що ОСОБА_9 була по національності угоркою, у побуті розуміла та розмовляла на українській мові, однак читати та писати українською мовою не вміла, лише угорською.

В оскаржуваному заповіті нотаріусом зазначено, що такий до підписання прочитаний заповідачем ОСОБА_9 і власноручно підписаний.

Відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Беручи до уваги, що заповідач ОСОБА_9 не читала українською мовою, суд вважає, що оскаржуваний заповіт складений з порушенням вимог ст.1248 ЦК України, а тому волевиявлення не було вільним і не відповідало волі заповідача.

Таким чином, суд вважає, що відповідно до ч.1 ст.1257 ЦК України оскаржуваний заповіт є нікчемним і підлягає скасуванню. Однак представник відповідача звертає увагу суду на те, що позивачу було відомо про заповіт 13.08.2014 року, а тому просить застосувати строки позовної давності до даного позову.

Факт того, що позивачу було відомо про оскаржуваний заповіт 13.08.2014 року, стверджено його заявою на прийняття обовязкової частки у спадщині від 13.08.2014 року, у якій він зазначає , що йому відомо зміст заповіту від 03.02.2011 року.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 (три) роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Норма ч. 5 ст. 267 ЦК припускає можливість визнання судом поважними певних причин пропуску позовної давності, однак не містить переліку таких причин. Виходячи з загальних засад цивільного законодавства та судочинства, до поважних причин пропуску позовної давності мають бути віднесені обставини, що виникли незалежно від волі особи, яка мала право відповідної вимоги та об'єктивно унеможливили звернення цієї особи за судовим захистом у період дії строку позовної давності. Підстави для зупинення або переривання перебігу позовної давності, визначені ст. ст. 263 - 264 цього Кодексу, не належать до категорії поважних причин, оскільки вони безпосередньо визначені законодавцем як підстави для продовження строків позовної давності.

Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання тощо.

За загальним правилом та по аналогії права згідно роз'яснення, які містяться у абз. 6 п. 24 ППВСУ від 30 травня 2008 року № 7, згідно з якими поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Крім цього, згідно листа ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

Згідно існуючої судової практики суди України вирішують питання поважності причин пропуску строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» (22277/93, 27 червня 2000 р. пар. 59), правило встановлення обмежень звернення до суду у зв'язку з пропущенням строку звернення, повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично та не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Дана позовна заява подана до Тячівського районного суду та зареєстрована канцелярією суду 29.11.2017 року. Як встановлено судом позивачу було відомо про оскаржуваний заповіт 13.08.2014 року, відтак ОСОБА_1 мав звернутися до суду за захистом свої порушених прав по 13.08.2014 року, а звернувся через 3 роки, 3 місяці і 10 днів, тобто з пропущенням строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Поскільки суд не визнав поважними причини пропуску строку позовної давності, а відповідачем до винесення рішення заявлено про застосування спливу позовної давності, то суд вважає що в позові слі відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 10, 89, 259, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст. 256,261,267 , ст.1247, 1248, ч.1 ст1257 ЦК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 де третя особа Тячівська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом - відмовити у звязку із пропущенням строків позовної давності.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Закарпатської області через Тячівський районний суд, а у разі оголошення лише вступної та резолютивної частини рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

Відповідач: ОСОБА_4, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_4.

Третя особа: Тячівська державна нотаріальна контора, місце знаходження: м. Тячів, вул.. Незалежності, 30,

Повний текст рішення виготовлено 30.11.2018 р.

Суддя: В.В.Чопик