Справа № 751/7374/17 Провадження № 22-ц/795/330/2018 Головуючий у I інстанції - Горбенко Н. О. Доповідач - Боброва І. О.
Категорія - цивільна
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Бобрової І.О.

суддів: Висоцької Н.В., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря: Зіньковець О.О.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач 1 - ОСОБА_3,

відповідач 2 - ОСОБА_4,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Бондар Микола Костянтинович ,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Чернігів,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 09.01.2018,

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу від 17.05.2012, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К., зареєстрований в реєстрі за № 585, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 06.03.2017 нею було придбано у власність житловий будинок АДРЕСА_1. Продавцем виступала ОСОБА_3 Купівля-продаж була оформлена двома договорами купівлі-продажу, а саме,

1) 06.03.2017 придбано 9/10 частин будинку. Договір посвідчений приватним нотаріусом Реусом Р.В.;

2) 06.03.2017 придбано 1/10 частину будинку. Договір посвідчений приватним нотаріусом Завалієвим А.А.

Відповідно до положень ст.657 ЦК України проведена державна реєстрація права власності на будинок, на підставі вказаних правочинів, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згодом позивач довідалася, що на придбаний будинок претендує сестра ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яка стверджує, що вона придбала будинок, належний ОСОБА_3 згідно з договором купівлі-продажу від 17.05.2012 і є його власником. При цьому ОСОБА_4 не було зареєстровано право власності на спірний будинок в установленому законом порядку.

Позивач просила визнати договір купівлі-продажу від 17.05.2012 недійсним через його фіктивність, вважаючи, що у сторін правочину були відсутні наміри створити юридичні наслідки.

Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 17.05.2012, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К., зареєстрований в реєстрі за №585. Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору у розмірі 640,00 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові ОСОБА_2 в повному обсязі, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, вважаючи його таким що не відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України. На думку апелянта судом неправильно встановлені обставини, які мають значення для справи, неправильно досліджено та дано невірну оцінку доказам у справі.

Так, апелянт зазначає, що зміст рішення в описовій частині, зокрема, в частині пояснень відповідача ОСОБА_3 та свідка ОСОБА_8 є перекрученими, що не відповідає вимогам частин 1, 5 ст.263, ч.3 ст.265 ЦПК України. Дані обставини мають суттєве значення.

На думку апелянта, суд дійшов помилкового висновку проте, що не здійснення ОСОБА_4 державної реєстрації права власності на спірний будинок є підставою для визнання договору купівлі-продажу від 17.05.2012 фіктивним. Суд не вказав, з яких мотивів відхилив пояснення ОСОБА_4 стосовно того, що вона своєчасно не зареєструвала право власності в державному реєстрі речових прав у зв'язку з похилим віком, внаслідок чого своєчасно не розібралась в правилах та строках реєстрації та дійшов висновку про наявність в її бездіяльності умислу. Судом також безпідставно відхилено письмові пояснення приватного нотаріуса Бондара М.К.

Суд дійшов помилкового висновку про те, що покупець за договором - ОСОБА_4 не отримала реальної можливості ані користуватись, ані розпоряджатись придбаним домоволодінням. Помилка є в тому, що користування будинком будь-якою третьою особою не позбавляє власника права власності.

Суд припустився помилки в оцінці показань свідка ОСОБА_8

Судом в порушення п.2 ч.4 ст.265 ЦПК України не наведено мотиви, з яких були відхилені пояснення та показання в якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо передачі ОСОБА_4 грошей ОСОБА_3 в рахунок виконання оспорюваного договору.

Судом також не враховано висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 24.09.2014 по справі № 6-11цс14, від 21.01.2015 по справі № 6-197цс14, від 19.10.2016 по справі № 6-1873цс16.

Крім того, апелянт зазначає, що аналіз технічного запису судового засідання вказує, що судом по суті розглядалась повторно інша цивільна справа № 751/1710/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання договорів купівлі-продажу недійсними.

В відзиві на апеляційну скаргу позивач (в особі свого представника) просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін. Доводів на спростування апеляційної скарги відзив не містить. В ньому сторона позивача фактично процитувала власну позовну заяву, додавши, що суд першої інстанції, розглядаючи справу та оцінюючи зібрані у справі докази у їх сукупності, прийняв справедливе рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального права, захистивши права та інтереси нового власника нерухомого майна.

В відзиві на апеляційну скаргу третя особа - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Бондар М.К. просить задовольнити апеляційну скаргу ОСОБА_4, звертаючи увагу суду на те, що згідно з ст.41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Так, приватний нотаріус вважає, що ОСОБА_4 правомірно набула право власності на спірний будинок, є добросовісним набувачем і власником будинку, а висновок суду про «наявність беззаперечних підстав для визнання його фіктивним» є повністю надуманим. Крім того, діючий до 01.01.2013 Наказ Мінюсту від 07.02.2002 № 715 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно» не встановлював будь-яких заходів чи обов'язку набувача (покупця) нерухомості здійснювати реєстрацію в органах БТІ протягом певної кількості днів, тижнів чи місяців. Саме тому у посвідчувальному написі приватного нотаріуса під договором № 585 від 17.05.2012 зазначається тільки орган, який здійснює реєстрацію права, без зазначення будь-яких граничних термінів такої реєстрації. Відповідно до п.2.1 Тимчасового положення - здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно це право власника, а не його обов'язок. Також не може бути підставою для визнання договору фіктивним усна домовленість між власником будинку і ОСОБА_3 про наступне безоплатне користування останньою будинком за наявності хвороби, оскільки це не суперечить ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з фактичних обставин справи, зокрема, з поведінки відповідачів до укладення оспорюваного договору купівлі-продажу, та після нього, які за висновками суду в сукупності свідчили про відсутність у сторін договору дійсних намірів створити юридичні наслідки. Свідоме невиконання ОСОБА_4 заходів щодо державної реєстрації договору, свідчать про наявність беззаперечних підстав для визнання його фіктивним.

Проте, з такими висновками суду першої інстанції не може погодитись колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Судом по справі встановлено, що 17.05.2012 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку № 51 з відповідною кількістю надвірних будівель та споруд, які знаходяться по вул. Московська в м. Чернігові та розташовані на земельній ділянці площею 608 м2. Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Бондарем М.К. та зареєстровано в реєстрі за № 585.

Також достовірно встановлено, що державну реєстрацію права власності на зазначений будинок в установлений законом порядок ОСОБА_4 не здійснила, що не заперечує і сама відповідач у справі ОСОБА_4

Відсутність державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на спірний будинок дала можливість ОСОБА_3 06.03.2017 відчужити вказане вище домоволодіння ОСОБА_2, оформивши це двома договорами купівлі - продажу, один з яких посвідчений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. та зареєстрований в реєстрі за № 1544 (на 1/10 домоволодіння) (а.с.5), а другий - приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В. та зареєстровано в реєстрі за № 931(на 9/10 домоволодіння) (а.с.6 зв.).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (а.с.8), 06.03.2017 на підставі зазначених вище договорів купівлі-продажу, відбулася державна реєстрація права власності ОСОБА_2 на будинок № АДРЕСА_1, загальною площею 46,6 кв.м., житловою площе 38,5 кв.м.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст.234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На порушення вказаних норм, позивач, яка 06.03.2017 стала власником домоволодіння, не довела суду порушення її прав внаслідок укладення 17.05.2012 оспорюваного договору купівлі-продажу, оформлення якого до того ж юридично не було завершено внаслідок не здійснення ОСОБА_4 державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Твердження представника позивача, що вказаний правочин дає підстави ОСОБА_4 пред'явити позов до ОСОБА_2 про визнання недійсним договорів купівлі - продажу від 06.03.2017 є безґрунтовним, оскільки право звернення з позовом є безумовним і не може бути обмежено (стаття 55 Конституції України). Пред'явлення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не створює для ОСОБА_2 правових підстав оцінювати дії сторін правочину від 17.05.2012, який є предметом даного судового розгляду. Даним правочином права ОСОБА_2 не порушені.

При вирішенні спору суд першої інстанції на дану обставину уваги не звернув, порушив вимоги матеріального та процесуального права та ухвалив не вірне рішення про задоволення позову.

Пославшись в рішенні на ст. 215 ЦК України, суд першої інстанції, на порушення ст. 265 ч.4 п. 1 та 4 ЦПК України, не встановив та не зазначив чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Крім того, суд першої інстанції наприкінці мотивувальної частини рішення від 04.01.2018 послався (окрім іншого) на ст.216 (правові наслідки недійсності правочину), 229 (правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки), 230 (правові наслідки правочину під впливом обману), 251 (поняття строку та терміну), 267 (наслідки спливу позовної давності), 717 (договір дарування), 719 (форма договору дарування) та 729 (пожертва) ЦК України, не зазначивши мотиви їх застосування та взагалі відношення цих норм права до спірних правовідносин, чим порушив вимоги п.5 ч.4 ст.265 ЦПК України .

Відповідно до частин 1 та 4 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною 1 пунктом 4 та частиною 2 статті 376 ЦПК України, окрім іншого, підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене вище, в зв'язку з неправильними застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права, що вказані вище, колегія суддів приходить до висновку про вихід за межі доводів апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення (постанови) про відмову в задоволенні позову.

Аналіз колегією суддів решти доводів апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права відносно правомірності правочину; порушення норм процесуального права, що допущені судом при розгляді справи по суті, а також розбір доводів нотаріуса, які викладені у відзиву на апеляційну скаргу позбавлені сенсу, оскільки апеляційна інстанція дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції з підстав відсутності доказів порушення прав позивача оспорюваним правочином.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено, з неї на користь ОСОБА_4 слід стягнути понесені останньою судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 960 грн (а.с.106).

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч.1 п.4, ч.2, 381- 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Новозаводського районного суду м.Чернігова від 04 січня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції в сумі 960 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду, як касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення

Головуючий:Судді: