Провадження №2/428/150/2018
17 квітня 2018р. Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:
судді Юзефовича І.О.
при секретарі Продченко О.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності , здійснення поділу сумісного майна, визнання права власності на частку квартири та стягнення судових витрат,
ОСОБА_1 звернулась до Сєвєродонецького міського суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності , здійснення поділу сумісного майна, визнання права власності на частку квартири та стягнення судових витрат, мотивуючи вимоги тим , що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.10.1999р. по 13.06.2017р.. За час шлюбу за спільні кошти сторонами було придбано квартиру №136 у будинку №19 б по вул. Курчатова м. Сєвєродонецьк Луганської області. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо поділу зазначеного майна, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, які проживають з позивачем ОСОБА_1, ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом і просить суд визнати квартиру №136 у будинку №19 б по вул. Курчатова м. Сєвєродонецьк Луганської області обєктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснити його поділ; в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини квартири №136 у будинку №19 б по вул. Курчатова м. Сєвєродонецьк Луганської області; в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини квартири №136 у будинку №19 б по вул. Курчатова м. Сєвєродонецьк Луганської області; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 673,60грн. та у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 4480грн..
Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, проти заочного рішення не заперечувала.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджено матеріалами справи, про причини неявки до суду не повідомив, відзиву на позов до суду не надходило.
Оскільки позивач ОСОБА_1 в наданій до суду заяві не заперечувала проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, судом 17.04.2018р. на підставі ст.ст. 280, 281 ЦПК України було винесено ухвалу про заочний розгляд справи.
Дослідивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
15.12.2017р. набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Главою 8 Сімейного кодексу України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно із ч.1 ст.69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 71 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. №11).
Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.
Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу.
При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя.
При цьому суд зазначає, що, з матеріалів справи вбачається, що між позивачем ОСОБА_1 та ПП «Центр правового сприяння та захисту» м. Харків було укладено договір про надання юридичних послуг №13-10-ФО/16 від 03.10.2016р. та Додаток №02 від 05.09.2017р. до договору №13-10-ФО/16 від 03.10.2016р. про надання юридичних послуг та сплачено за виконані послуги грошові кошти у розмірі 4480грн., що також документально підтверджено квитанцією в матеріалах справи. При цьому позивач ОСОБА_1 у позовній заяві просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 4480грн., посилаючись на ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Однак, суд звертає увагу на те, що вищевказаний Закон на момент ухвалення судом рішення по справі втратив чинність на підставі Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, а положення ст. 137 ЦПК України, повязані з правничою допомогою адвоката і не можуть бути судом застосовані у зазначеній цивільній справі. За таких обставин, суд приходить до висновку, що дана позовна вимога не підлягає задоволенню.
На підставі ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача.
При розподілі судових витрат суд враховує, те, що позивачем ОСОБА_1 сплачено судовий збір у розмірі 673,60грн., що документально підтверджено матеріалами справи, а отже з відповідача ОСОБА_2 підлягає до стягнення на користь позивача ОСОБА_1 сума сплаченого судового збору у розмірі 673,60грн..
Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 247, 258-259, 263-265, 268, 280-283, 352, 354 ЦПК України , ст.ст. 60,69,70, 71 СК України , суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання квартири обєктом права спільної сумісної власності, здійснення поділу сумісного майна, визнання права власності на 1/3 частку квартири та стягнення судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 673,60грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 4480грн., задовольнити частково.
Визнати квартиру №136 у будинку №19 б по вул. Курчатова в м. Сєвєродонецьк Луганської області обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_1 (03.10.1978р.н., і.н. НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія ЕМ №371514, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 07.10.1999р.) та ОСОБА_2 (09.08.1978р.н., і.н. НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 б, кв. 136, паспорт серія ЕК №199177, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 14.05.1996р.).
Здійснити поділ спільного сумісного майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а саме:
- в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_1 (03.10.1978р.н., і.н. НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія ЕМ №371514, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 07.10.1999р.) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1;
- в порядку поділу спільного сумісного майна визнати за ОСОБА_2 (09.08.1978р.н., і.н. НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2 б, кв. 136, паспорт серія ЕК №199177, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 14.05.1996р.) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.
Стягнути з ОСОБА_2 (09.08.1978р.н., і.н. НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, паспорт серія ЕК №199177, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 14.05.1996р.) на користь ОСОБА_1 (03.10.1978р.н., і.н. НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серія ЕМ №371514, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 07.10.1999р.) суму сплаченого судового збору у розмірі 673,60грн..
У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовити за необґрунтованістю.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржено позивачем в загальному порядку безпосередньо до апеляційного суду Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Суддя