ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1340/18 Справа № 205/1883/17 Суддя у 1-й інстанції - Нижний А.В. Суддя у 2-й інстанції - Деркач Н. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Деркач Н.М.

суддів - Каратаєвої Л.О., Ткаченко І.Ю.

при секретарі - Лященко С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку «УКРГАЗБАНК», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК», третя особа - ОСОБА_2 про визнання договору частково недійсним, у якій просив визнати недійсним Договір кредиту № 242/ф/З від 11.10.2007р., укладений між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК».

В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, з урахуванням чого просив визнати недійсними пункти 1.2, 5.8 Кредитного договору № 242/ф/З від 11.10.2007р., укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК».

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі позивач просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов, оскільки вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11.10.2007 р. між ОСОБА_1 та ПАТ АБ «УКРГАЗБАНК» укладено кредитний договір № 242/ф/З, відповідно до якого відповідач надав позивачу кредитні кошти у розмірі 22 000, 00 дол. США для придбання домоволодіння.

Згідно з п. 1.2 Кредитного договору комісія за відкриття позичкового рахунку становить 2,25 % від суми кредиту, зазначеної у п. 1.1, що становить 495 дол. США. Оплата здійснюється у національній валюті України за курсом НБУ на день фактичної сплати або на дату укладання кредитного договору.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила №168), чинних на момент укладення Кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору банк зобов'язується відкрити позичальнику позичковий рахунок № 5.840 та видати позичальнику кредит в сумі, зазначеній у п. 1.1 з позичкового рахунку шляхом перерахування на поточний рахунок позичальника №262096105.840, відкритий в Дніпропетровській філії ВАТ АБ «УКРГАЗБАНК».

Єдиним призначенням позичкового рахунку №5.840, відкритого позивачу на підставі п. 3.1. Кредитного договору, є бухгалтерський облік банком заборгованості позичальника за наданим кредитом.

Позичковий рахунок №5.840, відкриття якого передбачено Кредитним договором, не є банківським рахунком у розумінні ст. 1066 ЦК України, а є рахунком бухгалтерського обліку, призначеним для виконання банком свого обов'язку щодо ведення належного бухгалтерського обліку заборгованості за виданими кредитами.

Пункт 1.2 Кредитного договору є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки всупереч принципу добросовісності та на порушення п. 3.6 Правил № 168 передбачає сплату споживачем комісії на користь банку за відкриття позичкового рахунку, тобто не за надану споживачу послугу, а у зв'язку з виконанням банком свого обов'язку щодо ведення належного бухгалтерського обліку, що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін за Кредитним договором на шкоду споживача.

Відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Оскільки п. 1.2 Кредитного договору є несправедливим, він може бути визнаний недійсним на підставі ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Проте, позивачем пропущено строк позовної давності при зверненні до суду, оскільки про включення пункту 1.2 до Кредитного договору позивач дізнався під час укладення цього договору 11.10.2007р., а з позовом звернувся лише 29.03.2017р. Про застосування позовної давності було заявлено відповідачем.

Крім того, згідно з п. 5.8 Кредитного договору строк позовної давності за цим договором встановлюється сторонами в три роки, в тому числі вимоги по поверненню: процентів за користування кредитом та суму заборгованості по кредиту з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, пені за несвоєчасну сплату процентів та кредиту, штрафів та всіх видатків, понесених банком під час виконання умов цього договору.

Відповідно до ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Оскільки в оскаржуваному п. 5.8 Договору, укладеного у письмовій формі, сторони з дотриманням вимог ст. 259 ЦК України дійшли згоди про збільшення строку позовної давності за вимогами про стягнення пені та штрафів.

Тому суд правомірно відмовив у задоволенні позову щодо визнання такого пункту недійсним.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Вирішуючи спір, суд з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків у рішенні суду першої інстанції, протирічать вимогам законодавства, яке регулює спірні правовідносини, матеріалам справи, зводяться до переоцінки доказів по справі.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які б могли призвести до скасування або зміни рішення суду, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Враховуючи викладене та конкретні обставини справи, судове рішення відповідає вимогам норм матеріального і процесуального права і тому, колегія апеляційного суду вважає, що згідно до ст. 375 ЦПК України правових підстав для скасування рішення не має, а тому, доводи апеляційної скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 23 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Судді: Н.М. Деркач

Л.О. Каратаєва

І.Ю. Ткаченко