Справа № 159/4882/17
Провадження № 2/159/235/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області під головуванням

судді Восковської О.А.

з участю:

секретаря судових засідань ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2-В.М.

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ковелі цивільну справу за позовом ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення неправомірно отриманих коштів в сумі 774 гривні 58 копійок, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 міськрайонний центр зайнятості звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що проведеною перевіркою встановлено, що ОСОБА_3 звернувся в ОСОБА_4 МРЦЗ в пошуках роботи. У звязку з відсутністю на той момент відповідної його освіті та спеціальності роботи, на підставі письмової заяви відповідача, 16.09.2003 року йому було надано статус безробітного та призначено виплату допомогу по безробіттю. У поданій заяві, яка була підписана ОСОБА_3В, останній повідомив, що не зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності, трудовою діяльністю не займається, не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, не отримує пенсію, не має права на пенсію за віком, у тому числі на пільгових умовах та на пенсію за вислугу років. Позивач вказує, що громадяни, зареєстровані у державній службі зайнятості, повинні своєчасно повідомити службу зайнятості про всі зміни своїх даних, внесених до Персональної картки. Також застраховані особи, зареєстровані у встановленому порядку як безробітні, зобовязані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Однак, проведеною перевіркою 17.07.2017 року встановлено, що в період перебування на обліку у центрі зайнятості з 20.09.2003 року по 13.09.2004 року, відповідач з 01.04.2004 року по 04.10.2004 року працював викладачем у вищому навчальному закладі «Міжрегіональна академія управління персоналом». На підставі ОСОБА_2 розслідування страхового випадку та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення від 17.07.2017 року №69 директором ОСОБА_4 МРЦЗ прийнято наказ №89 від 26.07.2017 року про повернення ОСОБА_3 коштів в сумі 774,58 гривень. Центром зайнятості 31.07.2017 року за №1173/01-23 направлено на адресу ОСОБА_3 претензію про необхідність повернення незаконно отриманих коштів, однак, претензія відповідачем залишена без відповіді, і кошти на рахунок ОСОБА_4 МРЦЗ не перераховані. За вказаних обставин ОСОБА_4 МРЦЗ звернувся до суду та просить стягнути з ОСОБА_3 кошти в сумі 774,58 гривень.

Представник позивача ОСОБА_4 МРЦЗ у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав та пояснив, що в період з 20.09.2003 року по 13.09.2004 року він не був зайнятою особою, оскільки не отримував дохід у грошовій та іншій формі. Окрім цього, відповідач подав до суду відзив на позов де також просить застосувати строки позовної давності, з цих же підстав просить відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.2 Закону України «Про зайнятість населення» безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законодавством доходів і зареєстровані у державній службі зайнятості як такі, що шукають роботу, готові та здатні приступити до підходящої роботи.

Пункт 3 статті 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачає, що сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг.

Згідно ст.39 вищевказаного Закону спори, що виникають із правовідносин за цим законом, вирішуються у судовому порядку.

Із матеріалів позовної заяви убачається, що ОСОБА_3 звернувся в ОСОБА_4 МРЦЗ із заявою про надання статусу безробітного з виплатою допомоги по безробіттю і така його заява 16.09.2003 року ОСОБА_4 МРЦЗ була задоволена.

Відповідно до акту №69 від 17.07.2017 року розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до ЗУ «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» ОСОБА_4 міськрайонного центу зайнятості, ОСОБА_3 працював викладачем у вищому навчальному закладі «Міжрегіональна академія управління персоналом», - і це в той період коли ОСОБА_3 перебував на обліку у центрі зайнятості як безробітний та отримував допомогу. Таким чином ОСОБА_3 безпідставно отримав кошти в сумі 774,58 грн. допомоги по безробіттю, оскільки , починаючи з 01.04.2004 року був працевлаштований і не мав права на отримання матеріальної допомоги , як безробітний.

Разом з тим, позовні вимоги ОСОБА_4 МРЦЗ не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.

Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Відповідно до ч. 3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

26 лютого 2018 року відповідач ОСОБА_3 подав до суду відзив, в якому зокрема, просить застосувати до вирішення спору строк позовної давності. З цієї ж підстави просить відмовити в позові.

Судом установлено, що у період з 20.09.2003 року по 13.09.2004 року відповідач ОСОБА_5 працював викладачем у вищому навчальному закладі «Міжрегіональна академія управління персоналом», отримуючи при цьому, у період з 01.04.2004 року по 04.10.2004 року допомогу по безробіттю в розмірі 774,58 гривень, тобто, з моменту отримання відповідачем зазначеної допомоги минуло майже 14 років, при цьому зазначена допомога відповідачу, була виплачена саме позивачем, правом і обовязком якого було відстеження та перевірка правомірності здійснення таких виплат державних коштів, зокрема, шляхом подачі запитів до податкових органів та пенсійного фонду. Однак позивач, маючи реальну можливість виявити своєчасно (в межах строків позовної давності) таке порушення не зробив цього.

Позивачем не наведено суду підстав для поновлення йому строку для звернення до суду із позовними вимогами про стягнення заборгованості і не доведено належними доказами факт вчинення відповідачем будь-яких дій, які згідно ст.264 ЦК України є підставою для переривання перебігу позовної давності.

Ураховуючи ту обставину, що відповідач за період з 01.04.2004 року по 04.10.2004 року отримав допомогу по безробіттю в сумі 774,58 гривень, а позивач звернувся до суду із вимогами про повернення отриманих коштів лише 13.12.2017 року, тобто, в строки понад три роки після отримання коштів, то суд, із урахуванням вищенаведеного, приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення неправомірно отриманих коштів в сумі 774 гривні 58 копійокслід відмовити за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст.ст.256, 257,259,267,1166 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 міськрайонного центру зайнятості до ОСОБА_3 про стягнення неправомірно отриманих коштів в сумі 774 гривні 58 копійок відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Волинської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ковельський міськрайонний суд Волинської області.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуюча: ОСОБА_6