Справа № 132/3000/17
Провадження № 22-ц/772/1975/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 рокуСправа № 132/3000/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів: Медяного В.М., Сала Т.Б.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 31 липня 2018 року, постановлене у складі судді Павленка І.В., о 15:09 год. в приміщенні Калинівського районного суду Вінницької області,

встановив:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 21.11.2016 року між позивачем та ФОП ОСОБА_5 було укладено безстроковий трудовий договір, відповідно до умов якого вона виконувала роботу продавця в магазині «Прометей» по вул. Київській, 37 в с. Корделівка Калинівського району Вінницької області. Згідно п.3 трудового договору від 21.11.2016 року ОСОБА_4 зобовязується оплачувати працю працівника у розмірі мінімальної заробітної плати на місяць. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. На підставі наказу №0004-КМ від 16.06.2017 р. було розірвано трудовий договір від 21.11.2016 року, укладений з нею та звільнено її з роботи з 16.06.2017 року за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідачем ОСОБА_4 було проігноровано вимоги законодавства в частині виплат належних сум при звільненні, у звязку з виявленою недостачею, а тому позивач з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просила суд стягнути з ФОП ОСОБА_4 на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 9366,17 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 37790,24 грн..

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 31 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи судом не було встановлено, що відповідачем порушені права, свободи чи інтереси позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. Крім того, в оскарженому рішенні суд зазначив, що оскільки не встановлено порушень відповідачем порядку виплати розрахунку при звільненні ОСОБА_3, тому позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яка є похідною від вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати, також задоволенню не підлягає.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу мотивовану тим, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, ухваленим за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_3 зазначає про помилкове застосування судом до спірних правовідносин статті 604 ЦК України, що свідчить про вихід суду за межі заявлених позовних вимог; одночасно стверджує, що заробітна плата їй не виплачена та про обовязок суду врахувати положення статті 116 КЗпП України.

З мотивів викладених в апеляційні скарзі, ОСОБА_3 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, стягнувши на її користь з відповідачки заборгованість по заробітній платі за період з 22 листопада 2016 року по 12 березня 2017 року у сумі 9366,17 гривні, а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 15 вересня 2017 року по 10 липня 2018 року у сумі 46398,55 гривень.

ОСОБА_4 подала до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у якому вона зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог закону, натомість апеляційна скарга позивачки не відповідає дійсним обставинам справи. Посилання скаржниці на недотримання відповідачем вимог статей 116, 117 КЗпП України є безпідставним. Після незявлення на роботу, починаючи з 12 березня 2017 року, ОСОБА_3 було направлено повідомлення про звільнення з роботи і необхідність явки для отримання розрахунку, однак, вона жодним чином на це не відреагувала, на телефонні дзвінки не відповідала. У ході розгляду справи судом першої інстанції відповідачка неодноразово пропонувала ОСОБА_3 зявитися до неї за отриманням розрахунку у звязку зі звільненням з роботи, проте й такі пропозиції залишені позивачем без уваги, тому висновок суду про недоведеність позовних вимог є правильним. Крім того, суд обґрунтовано відмовив ОСОБА_3 у позові про стягнення заборгованої заробітної плати за увесь період її роботи продавцем у магазині «Прометей», оскільки такої заборгованості не існує. Розрахунки з позивачкою по заробітній платі у період її роботи здійснювалися двічі на місяць у вигляді авансу і заробітної плати. Такі доводи підтверджуються відомостями про нарахування і виплату заробітної плати найманим працівникам, журналом реєстрації наказів, табелями використання робочого часу працівників, сплатою платежів на загальнообовязкове державне соціальне страхування, податків. ОСОБА_4 у відзиві просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Відповідач та її представник в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнали, вказавши на її безпідставність та законність і обгрунтованість рішення суду.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено безстроковий трудовий договір, за умовами якого ОСОБА_3 виконувала роботу продавця в магазині «Прометей» по вул. Київській, 37 в с. Корделівка Калинівського району Вінницької області.

Наказом ФОП ОСОБА_4 №0002-КМ від 21.11.2016 року ОСОБА_3 прийнято на посаду продавця в магазин «Прометей» з 22.11.2016 року на умовах укладеного з нею трудового договору з 21.11.2016 року.

22.11.2016 року з ОСОБА_3 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність.

Наказом ФОП ОСОБА_4 №0004-КМ від 16.06.2017 року розірвано трудовий договір від 21.11.2016 року, укладений з ОСОБА_3 та звільнено останню з роботи з 16.06.2017 року за прогули на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись нормами статей 116, 117 КЗпП України, виходив з того, що ОСОБА_3 не доведені обставини її звернення до відповідача за розрахунком після звільнення з роботи та відмови роботодавця у проведенні такого розрахунку. Оскільки судом не встановлено наявності порушень ОСОБА_4 у виплаті розрахунку при звільненні позивачки, то вимога про стягнення як похідної вимоги середнього заробітку за час затримки розрахунку також задоволенню не підлягає.

Такий висновок суду є помилковим з огляду на наступне.

Відповідно до статті 32 Закону України «Про оплату праці» трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, ст. ст. 1, 12 Закону України «Про оплату праці» (справа № 1-13/2013), аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходив з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обовязків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обовязків.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що заробітна плата належна до сплати працівникові, має бути виплачена у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те, що предявлення ОСОБА_3 в суд даного позову є нічим іншим як заявленням вимоги про виплату належних у звязку зі звільненням з роботи коштів - заробітної плати. Своїми правами вона розпорядилася на власний розсуд.

Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Оскаржуючи судове рішення, ОСОБА_3 вказує, що у день звільнення з роботи 16 червня 2017 року вона дійсно не працювала, оскільки починаючи з 27 березня 2017 року вона була відсутня на робочому місці, що підтверджується табелем обліку робочого часу і нею не оспорюється в судовому засіданні.

Також за твердженням апелянта суд першої інстанції не міг не встановити факту невиплати їй ОСОБА_4 заробітної плати за період з 21 листопада 2016 року по 28 березня 2017 року, в розмірі 9366,17 грн., оскільки жодного доказу про протилежне відповідачем суду не представлено.

Доводи ОСОБА_4 про те, що позивач є матеріально-відповідальною особою та з її заробітної плати було погашено виявленні недостачі матеріальних цінностей, є безпідставними.

Так, згідно із п. 3 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 22 листопада 2016 року, укладеного між сторонами, у випадку незабезпечення з провини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей, їх відшкодування проводиться згідно із чинним законодавством шляхом звернення адміністрації в суд.

Отже, за змістом цього договору вирішення питання про відшкодування виявленої роботодавцем недостачі здійснюється в судовому порядку, а не шляхом відрахування коштів із заробітної плати працівника.

За таких обставин, позовні вимоги про стягнення заробітної плати за період з 21 листопада 2016 року по 27 березня 2017 року (період виконання роботи) в розмірі 9366,17 грн., не спростовано відповідачем, підтверджуються матеріалами справи та підлягають задоволенню.

За змістом ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково проданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі доводів апеляційної скарги, однак не може вийти за межі позовних вимог.

Так, позивачем зазначено, що робота нею виконувалась в період з 21 листопада 2016 року по 27 березня 2017 року і саме за вказаний період нею заявлено вимогу про стягнення невиплаченої заробітної плати, а не по день винесення наказу про звільнення, тому заробітна плата підлягає стягненню саме в межах позовних вимог.

Крім того, в апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначила, що після припинення виконання трудових обовязків вона не зверталася до роботодавця з вимогою про розрахунок. Однак у звязку з невиплатою розрахунку при звільненні з роботи суд першої інстанції мав би задовольнити позов у повному обсязі, зокрема й щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 15 вересня 2017 року по день ухвалення рішення, яким є 31 липня 2018 року, у розмірі 46398,55 гривень.

Такі доводи апелянта частково є помилковими зважаючи на наступне.

Положеннями статей 116, 117 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться у день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, організація, установа повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене у цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішений на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Встановивши, що з ОСОБА_3 у день звільнення не проведено повний розрахунок і не виплачено заробітної плати за період з 21 листопада 2016 року по 27 березня 2017 року, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач має право вимагати виплати їй середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Водночас суд, визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, повинен враховувати роз'яснення, викладені в п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів», про те, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи, який працівник мав у цей час.

Враховуючи те що, ОСОБА_3 фактично не працювала у ФОП ОСОБА_4 з 27 березня 2017 року та в подальшому у липні 2017 року працевлаштувалася до ФОП ОСОБА_6, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні лише за період 27 березня 2017 року по 01 липня 2017 року, оскільки, заробіток позивача за місцем нової роботи відповідає розміру заробітної плати на попередній роботі, а саме є мінімально встановленим розміром заробітної плати.

Період з 27 березня 2017 року по 30 червня 2017 року становить 95 днів. Одноденний заробіток ОСОБА_3 за попередній перед звільненням місяць становить 152,38 грн., отже середній заробіток за період з 28 березня 2017 року по 01 липня 2017 року становить 95*152,38 = 14476,10 грн..

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 слід стягнути на користь ОСОБА_3 невиплачену їй заробітну плати за період з 21 листопада 2016 року по 27 березня 2017 року, в розмірі 9366,17 грн. та середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27 березня 2017 року по 30 червня 2017 року в розмірі 14476,10 грн..

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3.

Відповідно ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Як слідує з матеріалів справи позивача звільнено від сплати судового збору, однак за розгляд позовної заяви підлягало до сплати 705,80 грн., а за розгляд апеляційної скарги 1057,50 грн., однак враховуючи, що позовні вимоги задоволено частково, тому з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 слід стягнути на користь держави 891,55 грн. судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 31 липня 2018 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 невиплачену заробітну плату за період роботи з 22 листопада 2016 року по 27 березня 2017 року у сумі 9366,17 гривні.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні за період з 27 березня 2017 року по 30 червня 2017 року в розмірі 14476,10 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь держави 891,55 грн. судових витрат пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_2

Судді /підпис/ ОСОБА_7

/підпис/ ОСОБА_8

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Оніщук