Постанова

Іменем України

29 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 229/2704/16-ц

провадження № 61-23867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2016 року у складі судді Панової Т. Л. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Новосядлої В. М., Санікової О. С., Дундар І. О.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя, зобов'язати вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 24 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, згідно з яким позичальник отримав кредит у розмірі 150 000, 00 грн строком до 22 квітня 2013 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 49, 00 кв. м, житловою площею 32, 20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04 березня 2011 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» будь-якій особі покупцеві з наданням права банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_4 про передачу в управління предмета іпотеки.

У своїх висновках суд першої інстанції посилався на те, що управління майном має здійснюватися відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Договором іпотеки, укладеного між сторонами у цій справі, не передбачена можливість отримати іпотечне майно в управління. Позивач не запропонував умови, які необхідно внести до рішення суду та відповідно до яких він здійснював би управління майном. Окрім цього банк не зазначив у позові, з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку; не наведено у позовній заяві та не підтверджено належними і допустимими доказами, що після ухвалення 04 березня 2011 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до 17 серпня 2016 року (дата звернення позивача до суду) банк вживав заходи для реалізації предмета іпотеки; що відповідач чинить перешкоди в реалізації предмета іпотеки житлового будинку, використовує його для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак кошти на погашення кредитної заборгованості не направляє. Доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у відповідача спірної квартири на період до її реалізації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не обґрунтована і не доведена. Також суд послався на те, що вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про зобов'язання відповідача на період до реалізації предмету іпотеки або повного виконання умов кредитного договору повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна за своєю суттю є вимогою про виселення осіб з квартири у розумінні частини третьої статті 109 ЖК УРСР. Суд визнав, що дії щодо вивільнення предмету іпотеки від будь-яких осіб та їх майна за рішенням суду є тотожними з діями при виселенні, передбаченими статтею 40 Закону України «Про іпотеку», на дію якої накладений мораторій Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Крім того, позивачем не надано доказів, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та у ній знаходиться їх майно, не наведено передбачених законом підстав для покладання на ОСОБА_4 зобов'язання з вивільнення спірної квартири від цих осіб та їх майна. З огляду на зазначене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відхилено, рішення Дружківського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2016 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що виходячи із встановлених фактів, наданих сторонами доказів та вимог закону, суд першої інстанції правильно зробив висновок про відмову у задоволенні позову про передачу іпотекодержателю в управління іпотечного майна. За таких обставин не підлягали задоволенню й вимоги банку про покладення на відповідача обов'язку вивільнення приміщення від будь-яких осіб та їх майна, оскільки такі вимоги є похідними від вимоги про передачу зазначеного майна в управління.

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не погодившись із зазначеними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у лютому 2017 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просило скасувати рішення Дружківського міського суду Донецької від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права. Заявник зазначив, що спір стосується предмета іпотеки, тому спірні правовідносини мають регулюватись спеціальними нормами Закону України «Про іпотеку», які передбачають передачу майна в управління за рішенням суду, а не за договором, як це встановлено нормами ЦК України. Крім того, вважає, що суди дійшли помилкового висновку, що позовні вимоги про вивільнення від будь-яких осіб та їх майна предмета іпотеки на період до його реалізації або повного виконання умов кредитного договору не підлягають задоволенню, оскільки ці позовні вимоги за своєю суттю ототожнюються з виселенням, яке заборонено Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Зазначає, що законом встановлено, що при передачі в управління предмета іпотеки на період до реалізації, іпотекодавець звільняє від своєї присутності, присутності інших осіб та особистого майна нерухомість, з метою надання іпотекодержателю можливості задоволення вимог за рахунок ринкового використання предмета іпотеки.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року,

далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травня 2018 року.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), а касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 24 квітня 2008 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», і ОСОБА_4 уклали кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 150 000, 00 грн строком до 22 квітня 2013 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня сторони уклали договір іпотеки, предметом якого є трикімнатна квартира, загальною площею 49, 00 кв. м, житловою площею 32, 20 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 04 березня 2011 року, що набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну відповідачу квартиру АДРЕСА_1 шляхом її продажу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» будь-якій особі покупцеві з наданням права банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», у частинах першій, другій якої передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду.

Статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно зазначено, що позивачем не надано доказів того, що спірну квартиру займають будь-які сторонні особи та в ній знаходиться їхнє майно, не наведено передбачених законом підстав для покладання на ОСОБА_4 зобов'язання вивільнення квартири від цих осіб та їхнього майна, враховуючи, що існує рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, адже застосування порядку звільнення мешканцями житлового будинку, що передане в іпотеку та щодо якого здійснюється процедура звернення стягнення, передбачений статтею 40 Закону України «Про іпотеку» та статтею 109 ЖК УРСР.

За таких обставин, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про те, що позивачем не доведено наявність передбачених частиною першою статті 34 Закону України «Про іпотеку» підстав для передачі в управління позивачу об'єкту іпотеки.

Верховний Суд зазначає, що вирішуючи питання про наявність підстав для передачі в управління іпотекодержателю предмету іпотеки, судам належить встановлювати наявність передбачених статтею 34 Закону України «Про іпотеку» підстав, а також враховувати особливості конкретного об'єкту нерухомого майна, яке є предметом іпотеки (квартира, нежитлові приміщення, цілісний майновий комплекс тощо), і в залежності від того вирішувати, чи можливе використання предмету іпотеки в тих цілях, які визначені законом, а саме: з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання нерухомого майна.

Доводи, наведені у касаційній скарзі, не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» залишити без задоволення.

Рішення Дружківського міського суду Донецької області від 27 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик