Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 545/1422/15-ц

провадження № 61-3747св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство "ПроКредит Банк"

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року у складі суддів: Триголова В. М., Дорош А. І., Карпушина Г. Л.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (далі - ПАТ "ПроКредит Банк") про визнання недійсними рамкової угоди та укладених в її межах договорів про надання траншу, договору застави рухомого майна, договору поруки та зняття обтяження.

Позов мотивовано тим, що між нею та відповідачем укладено рамкову угоду від 25 вересня 2009 року. На підставі та у межах вказаної рамкової угоди між нею та відповідачем укладено договір про надання траншу від 25 вересня 2009 року, відповідно до якого їй надано кредит в сумі 125 000,00 грн на строк 24 місяці з процентною ставкою 31 % річних. Також укладено договір про надання траншу від 07 жовтня 2009 року про надання їй кредиту в сумі 370 000,00 грн строком на 24 місяці з процентною ставкою 31% річних. Під час укладення вказаних договорів її волевиявлення як учасника правочину виражалося саме у погодженні 31 % річних. Проте, умови кредитування, які були реально встановлені у кредитному договорі, не відповідають її волевиявленню та вимогам закону.

З висновку економічної експертизи вбачається, що під час укладення кредитного договору банк приховав від неї повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості.

Враховуючи вказане, позивач вказала, що при укладенні кредитного договору її введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни.

Позивач просила суд визнати недійсною рамкову угоду від 25 вересня 2009 року та укладені в її межах договори про надання траншу від 25 вересня 2009 року та від 07 жовтня 2009 року у зв'язку з укладенням їх під впливом обману з боку банку; договір застави рухомого майна від 06 жовтня 2009 року та договір поруки від 25 вересня 2009 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Молочна Рів'єра» (далі - ТОВ «Молочна Рів'єра») та ПАТ «ПроКредит Банк» у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання.

Також просила зняти у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна обтяження щодо автомобіля марки "BMW", стягнути з відповідача на її користь судові витрати, пов'язані з проведенням судово-економічної експертизи у сумі 7 207,20 грн.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсною рамкову угоду № FW1101.493 від 25 вересня 2009 року укладену між ОСОБА_5 та ПАТ «ПроКредит Банк» та укладені в її межах між ОСОБА_5 та ПАТ «ПроКредит Банк» договір про надання траншу № 1101.26295/ FW1101.493-ДТ1 від 25 вересня 2009 року та договір про надання траншу № 1101.26295/ FW1101.493-ДТ2 від 07 жовтня 2009 року.

Визнано недійсним договір застави рухомого майна № FIL 115962-Д32 від 06 жовтня 2009 року, укладений між ОСОБА_5 та ПАТ «ПроКредит Банк».

Визнано недійсним договір поруки № URL.3323-ДП1 від 25 вересня 2009 року, укладений між ТОВ «Молочна Рів'єра» та ПАТ «ПроКредит Банк» у зв'язку з недійсністю основного зобов'язання.

Знято обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна щодо автомобіля марки BMW, номер державної реєстрації НОМЕР_1.

Стягнуто з ПАТ «ПроКредит Банк» на користь ОСОБА_4 судові витрати, пов'язані з проведенням судово-економічної експертизи в сумі 7 207,20 грн та судовий збір на користь держави в сумі 730,8 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час укладення договорів про надання грошових коштів, позичальника ОСОБА_4 введено в оману щодо фактичних істотних умов кредитного договору, зокрема щодо його ціни, що є підставою для визнання недійсними кредитних договорів та договорів застави і поруки.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «ПроКредит Банк» задоволено.

Заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 28 грудня 2015 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надала доказів на підтвердження того, що відповідач під час укладення кредитного договору вчиняв навмисні дії щодо введення позивача в оману відносно умов укладеного договору, прав і обов'язків сторін. Сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Позивач ознайомлювалася зі змістом договору та умовами, з якими погодилася та підписала його за власним бажанням та на власний ризик.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що волевиявлення позичальника не відповідало її волі, банк ввів її в оману щодо реальної відсоткової ставки та абсолютного значення здорожчання кредиту, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи. Факт приховування такої інформації є умислом в діях відповідача.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

25 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 25 вересня 2009 року між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_4 укладено рамкову угоду № FW1101.493.

На підставі та в межах вказаної рамкової угоди між банком та позивачем укладено договір про надання траншу № 1101.26295/FW1101.493-ДТ1 від 25 вересня 2009 року, відповідно до якого ОСОБА_4 надано кредит в сумі 125 000,00 грн на строк 24 місяці, з процентною ставкою 31 % річних. Також між сторонами укладено договір про надання траншу № 1101.26295/FW1101.493-ДТ2 від 07 жовтня 2009 року про надання ОСОБА_4 кредиту в сумі 370 000,00 грн строком на 24 місяці процентною ставкою 31% річних.

З метою забезпечення виконання вказаних договорів, між банком та позичальником укладено договір застави рухомого майна № FIL 115962-Д32 від 06 жовтня 2009 року; між банком та ТОВ «Молочна Рів'єра» укладено договір поруки № URL.3323-ДП1 від 25 вересня 2009 року.

Відповідно до договору застави рухомого майна від 06 жовтня 2009 року накладено обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на автомобіль марки BMW, державний номерний знак НОМЕР_1.

ТОВ «Молочна Рів'єра» 17 вересня 2015 року припинило свою діяльність.

Згідно із висновком судово-економічної експертизи № 159 від 01 вересня 2015 року, реальні процентні ставки за спірними договорами становлять 40,27 %, 49,53 % та 53,93 %, а абсолютне значення подорожчання кредиту становить 48 194,96 грн, 212 845,99 грн та 173 425,42 грн відповідно.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину.

Відповідно до пункту 20 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-1341цс15.

Відповідно до статті 230 ЦК України у взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, позивач в силу положення частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

У даній справі суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними рамкової угоди та укладених в її межах договорів про надання траншу, правильно застосувавши положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Обґрунтована також відмова у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів застави та поруки, а також зняття обтяження з предмета застави.

У справі, яка переглядається, судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_4 перед підписанням угоди належно і у достатній формі ознайомилася з усіма умовами цієї угоди, їх повністю і однаково з кредитором розуміє, вважає справедливими, адекватними, розумними, погоджується з ними і жодних заперечень не має; угода підписана позичальником добровільно, його волевиявлення є вільним, не під впливом помилки, тиску чи тяжких обставин, відповідає його внутрішній волі, намірам безумовного і реального виконання взятих на себе зобов'язань.

Під час укладення оспорюваних договорів сторони в порядку статті 638 ЦК України узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитних договорів вбачається, що в них зазначені: сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодилась на отримання кредиту та була ознайомлена з умовами, що запропоновані банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підписи позивача на договорах свідчать про її згоду на укладення договорів саме на тих умовах, які в них зазначені.

Доводи касаційної скарги про наявність умислу в діях відповідача і як наслідок введення позивача в оману щодо умов спірних договорів є необґрунтованими, оскільки позивачем такий умисел не доведено.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Тобто нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Встановивши на підставі висновку експерта виключно ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація щодо умов кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної кредитної процентної ставки, суд першої інстанції за відсутності достовірних даних для визнання решти умов договору несправедливими, відсутності достовірних даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним в цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору загалом.

Отже, матеріали справи та встановлені судом апеляційної інстанції обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача, а також про наявність у таких діях умислу з боку банку, який був спрямований на введення споживача в оману.

Матеріали справи не містять доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що під час укладення кредитного договору позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, при цьому характер правочину і всі його істотні умови.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновку суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 21 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк