Справа № 513/685/17
Провадження № 2/513/65/18
Саратський районний суд Одеської області
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2018 року Саратський районний суд Одеської області у складі: судді Бучацької А.І., за участю: секретаря судового засідання Златіної О.І., позивачки ОСОБА_1, відповідачки ОСОБА_2 та її представника адвоката ОСОБА_3, представника третьої особи Головного управління Держгеокадастру в Одеській області ОСОБА_4, представника третьої особи Саратської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Сарата цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Саратська районна державна адміністрація Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання недійсним договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

25 липня 2017 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог від 12 червня 2018 року (а.с. 166-167) просить:

визнати недійсними договори дарування права на земельні частки (паї), укладені 25 квітня 2000 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, посвідчені державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори ОСОБА_7, реєстрові номери 1762, 1763;

визнати недійсним державний акт серії ОД № 006527, виданий 25 серпня 2004 року ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 6,59 га на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що ОСОБА_6 склала на її імя заповіт, посвідчений 14 квітня 2003 року головою Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області. 31 травня 2007 року державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори Одеської області ОСОБА_8 їй видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,36 га, розташовану на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області.

За життя ОСОБА_6 говорила, що в неї є дві земельні частки (паї) на території Успенівської сільської ради, які вона успадкувала від свого чоловіка та матері.

З відповіді від 16.06.2017 року відділу Держгеокадастру у Саратському районі на адвокатський запит, позивачці стало відомо, що 25 квітня 2000 року ОСОБА_6І подарувала ОСОБА_2 права на земельні частки (паї), посвідчені сертифікатами серії ОД № 0283560 та серії ОД № 0283561, які ОСОБА_6І успадкувала від свого чоловіка та матері. Відповідачці був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 006527 взамін зазначених сертифікатів.

На думку позивачки, договори дарування права на земельні частки (паї) підлягають визнанню недійсним на підставі положень ст.56 ЦК УРСР 1963 року, оскільки укладаючи договори дарування ОСОБА_6 розрахувала на те, що ОСОБА_2 буде надавати їй допомогу на утримання як самотній, хворій людині похилого віку, тобто уклала договори дарування внаслідок помилки. Вважає, що ОСОБА_9 не мала інших причин безоплатно відчужувати належне їй майно на користь сторонньої людини. Позивачка зазначає, при посвідченні договорів дарування нотаріус не роз'яснював ОСОБА_6 її права і обов'язки, не попереджав її про наслідки вчинюваних нотаріальних дій. Вважає, що умови, за яких складались та посвідчувались договори дарування, створювали невизначеність для ОСОБА_6 щодо правової природи правочинів і не давали їй можливості усвідомлювати правові наслідки їх вчинення.

Позивачка вважає, що оскільки земельна ділянка, на яку ОСОБА_2 видано державний акт, складається із земельних часток (паїв), що були набуті відповідачем на підставі недійсних договорів дарування, вказаний державний акт також є незаконним та підлягає визнанню недійсним.

Позивачка у суді позов підтримала та просила його задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її представник адвокат ОСОБА_3 позов не визнали з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с. 79-86, 188-191).

Послалися, зокрема, на те, що мати чоловіка позивачки - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, все життя підтримувала дружні стосунки з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, вони працювали разом на птахофабриці колгоспу "Росія" з 1974 по 1982 роки. 03.08.1998 року померла мати ОСОБА_6 - ОСОБА_11, а 15.11.1998 року- її чоловік ОСОБА_12. Після їх смерті ОСОБА_10 підтримувала ОСОБА_6 та по дружньому допомогала їй по господарству. Дітей у ОСОБА_6 не було та навесні 2000 року вона висловила бажання подарувати права на земельні частки (паї) серії ОД № 0283561 та серії ОД № 0283560, які належали їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.04.2000 року, дітям своєї подруги, тобто позивачці. ОСОБА_6 також висловлювала намір заповідати належне їй право на земельну частку (пай) своїй двоюрідній онуці, ОСОБА_1. 14.03.2003 року, тобто після трьох років з моменту укладення договорів дарування з відповідачкою, ОСОБА_6 склала заповіт, яким одне з трьох належних їй прав на земельну частку (пай) заповіла позивачці.

Зазначили, що на підставі ст. 56 ЦК України (1963 року) угода може бути визнана недійсною лише за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки, тобто у даному випадку за позовом самої ОСОБА_6, яка померла. На підтвердження вимог про визнання договорів дарування недійсними, позивачка повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також , що вона має істотне значення. За життя, на протязі майже 5 років, ОСОБА_6 не висловлювала намірів повернути подаровані відповідачці права на земельні частки (паї).

Відповідачка подала заяву про застосування строків позовної давності, в якій зазначила, що позивачка звернулась до суду 25 липня 2017 року, хоча про існування договорів дарування, укладених в 2000 році, їй було відомо ще 05 липня 2013 року. Про це свідчить лист, відправлений позивачкою до відповідачки, де вона, посилаючись на своє скрутне становище, просить повернути раніше подаровані відповідачці земельні частки (паї) (а.с. 94-96).

Представник Головного управління Держгеокадастру в Одеській області ОСОБА_4, та представник Саратської районної державної адміністрації Одеської області ОСОБА_5 позов не визнали, заперечували проти його задоволення, оскільки відсутні підстави для визнання договорів дарування земельних часток (паїв) недійсними. Державний акт на земельну ділянку на імя відповідачки ОСОБА_2 виданий на законних підставах і також не підлягає визнанню недійсним.

Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дослідивши та оцінивши докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову належить відмовити з таких підстав.

З довідки Саратського районного відділу земельних ресурсів № 262 від 29.05.2007 року, убачається, що згідно сертифікату серії ОД № 0283562, ОСОБА_6 належало право на земельну частку (пай) розміром 4,2 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Успенівське», розташованого в с. Успенівка Саратського району Одеської області (а.с.219). 21 вересня 2004 року земельна частка (пай) була виділена в натурі та ОСОБА_6 отримала державний акт на право власності на змельну ділянку серії ОД № 006671, земельна ділянка площею 3,36 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області (а.с.218).

Окрім того, на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 19.04.2000 року, ОСОБА_6 належали ще два права на земельні частки (паї) розміром по 4,2 в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебувала у колективній власності КСП «Успенівське», розташованого в с. Успенівка Саратського району Одеської області (сертифікати на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0283561 та серії ОД № 0283560, видані на імя ОСОБА_11 та ОСОБА_12 відповідно) (а.с.157-158, 162-163).

Згідно з договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_16, 25 квітня 2000 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), яка знаходиться в складі земель колективного сільгосппідприєства «Успенівське», село Успенівка Саратського району Одеської області, розміром 4,2 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі. Відчужуване право належало Дарителю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0283561, виданого 30 грудня 1997 року Саратською РДА Одеської області на підставі рішення від 30 серпня 1996 року № 271. Вартість вказаної земельної частки (пая) становить 14311 гривень (а.с.155-159).

За договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 25 квітня 2000 року ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_2 право на земельну частку (пай), яка знаходиться в складі земель колективного сільгосппідприєства «Успенівське», село Успенівка Саратського району Одеської області , розміром 4,2 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж частки в натурі. Відчужуване право належало Дарителю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0283560, виданого Саратською РДА Одеської області на підставі рішення від 30 серпня 1996 року № 271. Вартість вказаної земельної частки ( пая) становить 14311 гривень (а.с.160-164).

25 серпня 2004 року ОСОБА_2 взамін сертифікатів серії ОД № 0283561 та серії ОД № 0283560 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 6,59 га серії ОД № 006527, зареєстрований в книзі видані державних актів за № 19. Зазначені обставини підтверджуються відповіддю Відділу у Саратському районі Головного управління держгеокадастру в Одеській області від 16.06.2017 року, актом про перенесення в натурі меж земельної ділянки, копією державного акту на земельну ділянку серії ОД № 006527 та копією книги реєстрації державних актів на землю (а.с. 13-16).

З копії свідоцтва про смерть серії І-ЖД № 402452, виданого Успенівською сільською радою Саратського району ОСОБА_6 померла у віці 65 років, 24 лютого 2005 року в с. Успенівка Саратського району (а с. 8).

Згідно з частиною 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно з частиною 1 ст.12 ЦПК України розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 5 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс застосовується до правовідносин, які виникли після 1 січня 2004 року, за виключенням триваючих правовідносин. Оскільки договори дарування укладені 25 квітня 2000 року, тому до спірних правовідносин належить застосувати положення ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно розяснень пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність правочину вимогам законодавства оцінюється судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до частин 1, 2 статті 243 ЦК УРСР (1963 року), за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому.

Частинами 1, 3 статті 244 ЦК (1963 року) встановлено, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 статті 56 ЦК УРСР (1963 року), чинного на час укладення договору дарування, угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки.

Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість.

Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною,вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов'язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Отже, відповідно до ст.56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого заобставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст.56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується мотивів укладення угоди.

Статтею 2 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" визначено, що основним документом, що

посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до частин 1,2 ст. 3 цього ж Закону підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації.

Особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості).

Ст.12 вказаного Закону передбачено, що оформлення державних актів на право власності на земельну ділянку власникам земельних часток (паїв) здійснюється землевпорядною організацією, яка виконала землевпорядні роботи щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості).

Власнику однієї чи більше земельної частки (паю) в межах земель, що перебувають у користуванні одного сільськогосподарського підприємства, видається один державний акт на право власності на земельну ділянку.

Відповідно до п.1.2 Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок та права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, який затверджено наказом Мін'юсту України та Держкомзему України від 06.06.1996 року № 14/5; 48 (втратив чинність 20.08.2005 року), цей Порядок застосовується, зокрема, щодо випадків відчуження права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Пунктом 2.2 Порядку було визначено, що громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом.

Згідно п. 2.3. 2.8 Порядку, договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку. Справляння державного мита при купівлі-продажу земельної ділянки, права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом здійснюється у відповідності із законодавством України.

Згідно з п 3.1 Порядку право власності на земельну ділянку виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта, що посвідчує це право.

Пунктом 4.1 Порядку передбачено, що дія пунктів 2.2, 2.3 та 2.8 поширюється і на порядок посвідчення, зокрема, договорів дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Додатком N 2 до Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, є форма Договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом.

Свідок ОСОБА_13 пояснив, що ОСОБА_6 була його сусідкою. Йому відомо, що ОСОБА_10 кожного дня відвідувала ОСОБА_6, та допомагала. Він не працює з 1989 року і неодноразово бачив ОСОБА_6, спілкувався із нею, вона була адекватною людиною.

Свідок ОСОБА_15 підтвердив, що його мати ОСОБА_10 все життя дружила з ОСОБА_6, підтримувала її та всіляко допомогала. Весною 2000 року йому зателефонував брат і сказав, що мати просить його приїхати в с.Успенівку Саратського району. Він приїхав і мати повідомила, що ОСОБА_6 бажає подарувати йому або його дружині два сертифікати на право на земельну частку (пай). Його дружина на це погодилася. У квітні 2000 року, точно дату не пам'ятає, він возив ОСОБА_6 до Саратської районної державної нотаріальної нотаріальної контори для оформлення сертифікатів на право на земельну частку (пай) після смерті матері та чоловіка. Приблизно у кінці квітня 2000 року він возив ОСОБА_6 та свою дружину ОСОБА_2 до Саратської районної державної нотаріальної контори. З їх слів йому відомо, що в цей день були оформлені договори дарування земельних часток (паїв).

Свідок ОСОБА_14 підтвердила, що ОСОБА_6 сама висловила бажання подарувати два сертифіката на право на земельну частку (пай) дітям своєї подруги ОСОБА_10 ОСОБА_6 також говорила, що один сертифікат та житловий будинок вона хоче "залишити" своїй родичці ОСОБА_1 В 2013 році до свідка додому приходила ОСОБА_1 і висловлювала претензії з приводу двох сертифікатів, подарованих ОСОБА_6

З копії свідоцтва про смерть, судом встановлено, що ОСОБА_6 померла 24 лютого 2005 року у віці 65 років. Тобто на час укладання договорів дарування земельних часток (паїв) - 25 квітня 2000 року їй виповнилось лише 60 років. Суду не надано доказів того, що на час укладання договорів дарування за станом здоров'я ОСОБА_6 потребувала догляду й сторонньої допомоги.

Після укладення договорів дарування два сертифікати серії ОД № 0283560 та серії ОД № 0283561 на право на земельну частку (пай) ОСОБА_6 передала обдарованій ОСОБА_2 25 серпня 2004 року ОСОБА_2 взамін подарованих ОСОБА_6 сертифікатів серії ОД № 0283561 та серії ОД № 0283560 був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ОД № 006527. Земельними частками (паями) з моменту укладання договорів дарування, а згодом і земельною ділянкою користується ОСОБА_2 За життя ОСОБА_6 не зверталась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання договорів дарування від 25 квітня 2000 року земельних часток (паїв) недійсними.

Позивачка не надала суду належних, допустимих та достовірних доказів, які б підтвердили наявність помилки, тобто неправильного сприйняття ОСОБА_6 фактичних обставин договорів дарування, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення цих договорів.

Тому суд відкидає посилання позивачки на те, що договори дарування земельних часток (паїв) були укладені ОСОБА_6 під впливом помилки.

Суд також вважає необгрунтованими посилання позивачки на те, що ОСОБА_6 під час укладання договорів дарування нотаріус не розяснював їй права та обовязки, не попереджав про наслідки вчинюваних нотаріальних дій і що неможливо встановити, чи читала їх дарувальниця перед підписанням. Фактична передача сертифікатів на право на земельну частку (пай) та поведінка ОСОБА_6 , яка після укладання договорів дарування не вимагала визнання недійсними договорів дарування, свідчать про те, що вона усвідомлювала правову природу договорів дарування та наслідки їх укладання.

Судом встановлено, що договори дарування повністю відповідають загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності угод та були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними, а також відповідать вимогам ст.227, 244 ЦК Української РСР щодо їх нотаріального посвідчення.

Відповідно до статей 43 - 46 Закону України "Про нотаріат", в редакції, яка діяла на час вчинення правочину, на нотаріуса покладаються обовязки встановити особу громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, перевірити її дієздатність та витребувати і перевірити документи, необхідні для вчинення такої дії.

Договори дарування укладені у письмовій формі та посвідчені державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори ОСОБА_16 За змістом посвідчувального напису договори підписані в присутності нотаріуса, який встановив особи сторін, перевірив їх дієздатність. ОСОБА_6 підписала договори дарування в присутності нотаріуса, особу та дієздатність було перевірено нотаріусом, що свідчить про те, що її волевиявлення було вільним та відповідало її внутрішній волі.

Будь-яких доказів невідповідності дій нотаріуса вимогам діючого на той час законодавства при посвідченні даного договору дарування суду не надано.

Отже, не вбачається порушень нотаріусом порядку посвідчення договорів дарування, а тому, відсутні підстави для визнання договорів недійсними.

Позивачкою не надано доказів, якими б підтверджувалось, що ОСОБА_6 не мала наміру та не бажала дарувати належне їй майно.

Твердження позивачки, що ОСОБА_6 заповідала усе належне їй майно на момент смерті спростовуються копією спадкової справи, відкритої після смерті ОСОБА_6

31 травня 2007 року за заявою позивачки ОСОБА_1 державним нотаріусом Саратської державної нотаріальної контори була відкрита спадкова справ після смерті ОСОБА_6, померлої 24 лютого 2005 року. До заяви було додано заповіт, складений 14 квітня 2003 року та посвідчений сільським головою Успенівської сільської ради Саратського району Одеської області за реєстровим номером 4. Відповідно до зазначеного заповіту ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_1, усе належне їй на момент смерті майно, в тому числі житловий будинок, розташований в с. Успенівка, вул. Кишинівська, 100, земельний пай на підставі сертифікату серії ОД № 0283562, та майновий пай в СПК Успенівське. 21 вересня 2004 року взамін сертифіката ОД № 0283562 було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,36 га серії ОД № 006671.

Отже, з тексту заповіту вбачається, що ОСОБА_6 не заповідала ОСОБА_1 два сертифікати на право на земельну частку (пай) серії ОД № 0283561 та серії ОД № 0283560, оскільки 25 квітня 2000 року подарувала їх ОСОБА_2

31 травня 2007 року нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 3,36 га, розташовану на території Успенівської сільської ради та належного ОСОБА_6 на підставі державного акту серії ОД № 006671.

Зазначені обставини підтверджуються копією спадкової справи (а.с. 199-228).

Згідно правових висновків Верховного Суду України, які неодноразово були викладені в постановах по справах № 6-9цс14, № 6-60цс14, № 6-202цс15, № 6-1364 цс15 від 03.02.2016 року, наявність помилки, тобто, неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, має встановлюватися за наявності сукупності істотних обставин, якими є вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному.

Проаналізувавши досліджені докази , суд приходить до висновку, що оспорювані договори дарування відповідали внутрішній волі ОСОБА_6 , яка діяла свідомо та добровільно. Посилання позивачки на те, що договори дарування були укладені під впливом помилки, є необґрунтованим та не доведеними відповідними доказами, тоді як за ст.ст.12, 81, кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З приводу заяви відповідачки про застосування строку позовної давності, суд зазначає наступне.

Позовна давність, за визначенням статті 256 чинного Цивільного кодексу України, - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У частині 1ст.261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом вказаних норм ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, якщо позов не доведений, то підстав для застосування наслідків спливу позовної давності, які визначені уст.267ЦК України - немає.

Аналогічні правила діяли відповідно до ст.ст.74, 76, 80 ЦК УРСР 1963 року.

У разі коли цивільне право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові за безпідставністю матеріально-правової вимоги. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення і такі правила не змінилися після набрання чинності ЦК України з 01 січня 2004 року.

Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову ОСОБА_1 за його безпідставністю, її цивільні права не порушені, підстав для встановлення спливу строку позовної давності суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 2, 5, 10-13, 89, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_2, треті особи: Саратська районна державна адміністрація Одеської області, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області, про визнання недійсним договору дарування та державного акту на право власності на земельну ділянку - відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Одеської області через Саратський районний суд Одеської області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне рішення складено 29 листопада 2018 року.

Суддя А. І. Бучацька