Постанова

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/16744/15-ц

провадження № 61-4699св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк», яка підписана ОСОБА_6, на рішення Луцького міськрайонного суд Волинської області від 26 квітня 2016 року у складі судді: Гриня О. М. та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року у складі суддів: Мудренко Л. І., Русинчука М. М., Матвійчук Л. В.

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк», банк) звернулося з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 19 листопада 2008 року між акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 1159-094/08Р, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 111 538 грн для своєчасної оплати останнім вартості автомобіля, на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 18 листопада 2008 року, та сплати страхових платежів за договором страхування автомобіля. 19 листопада 2008 року між позивачем та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 1159-094/08Р.

Відповідачі зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконали, у зв'язку з чим станом на 28 травня 2015 року виникла заборгованість у сумі 563 047,26 грн, яка складається з 91 617,70 грн заборгованості за кредитом, 143 283,11 грн заборгованості за процентами, 109 068,26 грн неустойки (пені) за кредитом, 219 078,19 грн неустойки (пені) за процентами, яку ПАТ КБ «Правекс-Банк» просив суд стягнути солідарно.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовано тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

При цьому апеляційний суд відхилив посилання позивача в апеляційній скарзі про відсутність підстав вважати, що договір припинив свою дію достроково, а саме з 10 квітня 2010 року, оскільки зміст пункту 9.2. кредитного договору має зобов'язальний характер для його сторін. Вказівка позивача про те, що цей пункт надає йому право дострокового припинення строку користування кредитом, яким він не скористався, оскільки не надіслав позичальнику письмового повідомлення про це, безпідставна, не ґрунтується на вимогах закону та договору. Оскільки вищезазначений пункт договору є обов'язковим для його сторін, тому перебіг позовної давності в цьому випадку слід рахувати на десятий день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення сплати заборгованості за кредитом та/або сплатою відсотків за користування кредитом.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Правекс-Банк» просить скасувати рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник грошові кошти не повернув, банк має право на отримання процентів та неустойки в межах позовної давності. Однак суди необґрунтовано відмовили у задоволенні цієї частини позовних вимог, оскільки не врахували висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Звертається увага на те, що: банк звернувся до суду в межах трирічної позовної давності, оскільки строк користування кредитом був до 19 листопада 2015 року; пунктом 9.2. кредитного договору передбачено право на дострокове стягнення заборгованості; припинення строку користування кредитом на підставі пункту 9.2. договору настає тільки після письмового повідомлення позичальника.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 надіслав заперечення на касаційну скаргу, в яких просив касаційну скаргу відхилити, а оскаржені рішення залишити без змін. Заперечення мотивовані тим, що касаційна скарга є необґрунтованою. Вказує, що строк кредитування настав в 2010 році на підставі пункту 9.2. кредитного договору, а тому позовна давність до вимог позивача сплинула.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 09 лютого 2018 року у справі зупинено касаційне провадження до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 444/9519/12-ц.

Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2018 рокупоновлено касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 19 листопада 2008 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником усіх прав та обов'язків якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_4 (позичальник) було укладено кредитний договір № 1159-094/08Р, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 111 538,00 грн. терміном з 11 листопада 2008 року до 19 листопада 2015 року зі сплатою 30 % річних для своєчасної оплати останнім вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу автомобіля від 18 листопада 2008 року, та сплати страхових платежів за договором страхування автомобіля.

Позивач 19 листопада 2008 року надав відповідачу ОСОБА_4 вказані кошти, що підтверджується заявою про видачу готівки № 1 від 19.11.2008 року.

19 листопада 2008 року для забезпечення виконання зобов'язань відповідачем ОСОБА_4 за кредитним договором № 1159-094/08Р між позивачем та ОСОБА_5 (поручитель) укладено договір поруки № 1159-094/08Р.

У кредитному договорі № 1159-094/08Р від 19 листопада 2008 року передбачалося, що:

кредит надається позичальникові терміном з 11 листопада 2008 року до 19 листопада 2015 року зі сплатою 30 % річних (пункт 1.2. договору);

позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 1328,00 грн. щомісяця до 10-го числа наступного місяця (пункт 4.4. договору);

відсотки за користування кредитом підлягають сплаті позичальником щомісяця (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у термін до 10 числа місяця наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору, вказаного у п. 1.2. даного договору (пункт 4.5. договору);

сторони шляхом підписання даного договору дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та (або) сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у пункті 1.2 даного договору, припиняється достроково на 10 день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення (пункту 9.2 договору).

Суди встановили, що дата внесення останнього платежу за договором - 18 березня 2010 року, а позивач звернувся до суду цим позовом тільки 29 жовтня 2015 року.

ОСОБА_5 у запереченні на позовну заяву від 08 лютого 2016 року заявив про застосування позовної давності (а. с. 76).

ОСОБА_4 у клопотанні від 26 квітня 2016 року заявив про застосування позовної давності (а. с. 97).

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 91-93 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Встановивши, що строк кредитування за кредитним договором № 1159-094/08Р від 19 листопада 2008 року сплинув в 2010 році, позивачем пропущена позовна давність, про застосування якої заявили відповідачі, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк», яка підписана ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Волинської області від 18 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель