Справа № 462/3999/15 Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/2037/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів:ОСОБА_2, ОСОБА_3,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_4 ОСОБА_5.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, -

в с т а н о в и л а:

в травні 2015 року ОСОБА_7 звернулась в суд із позовом ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним, у якому просила визнати недійсним договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1086.

В обгрунтування своїх вимог мотивувала тим, що 15 листопада 2014 року у місті Львові помер її син ОСОБА_9. У відповідності до ст.1261 ЦК України вона, як спадкоємиця першої черги за законом звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Однак, вона довідалася, що наявний вищевказаний договір дарування частини квартири. На підставі даного договору її син, як власник 2/3 частки вищевказаної квартири начебто подарував, а відповідач, як обдарована отримала у власність 2/3 частку даної квартири. Вона знає, що її син не розумів значення своїх дій, коли укладався даний договір дарування, оскільки в нього була пухлина головного мозку і станом на 27.10.2014 року з ним було важко ввійти в контакт. Факт того, що загальний стан здоров'я її сина був важкий свідчать медичні документи. В звязку із наведеним, просила позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1086.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_7 121 гривень 80 коп. судового збору та 6 000 гривень 00 коп. витрат на правову допомогу. Всього стягнуто 6 121 гривня 80 коп.

Рішення суду оскаржила представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що рішення прийнято з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, зокрема ст. 84, 88, 168 ЦПК України. Зазначає, що не погоджується із рішенням суду в частині задоволення клопотання позивача про стягнення з відповідача 6 000 грн. правової допомоги, оскільки всупереч вимогам ст. 168 ЦПК України думка відповідача з приводу заявленого клопотання не зясовувалась, можливості заперечити цю вимогу надано не було. Звертає увагу, що згідно п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних і кримінальних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Однак, розрахунку понесених позивачем витрат не надавалось. Окрім того, за які власне послуги протягом року перераховувались кошти, не зазначено. Відтак просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_4 6 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підтримання доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Рішення суду представником ОСОБА_4 ОСОБА_6 оскаржується в частині стягнення з ОСОБА_4 6 000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу, а відтак законність та обґрунтованість рішення суду в частині задоволених вимог про визнання недійсним договору дарування 2/3 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1, укладеного 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, посвідченим приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1086, судом апеляційної інстанції не переглядається.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У звязку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІП від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване в частині рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу в розмірі 6000 грн., суд першої інстанції виходив з того, що в силу ст. 88 ЦПК України в матеріалах справи наявні належні докази на підтвердження понесення позивачкою таких витрат.

З таким висновком колегія суддів погоджується з наступних обставин.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Скориставшись своїм правом, позивачка ОСОБА_7 звернулась в суд із вказаним позовом та просила визнати недійсним договір дарування 2/3 ідеальних часток квартири АДРЕСА_1, укладений 27 жовтня 2014 року між ОСОБА_9 і ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за № 1086.

Як вбачається з матеріалів справи,09 вересня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 було укладено договір про надання правової допомоги. Вартість послуг за цим договором становить 6000 гривень.

Відповідно до свідоцтва №79 ОСОБА_10 на підставі рішення атестаційної палати Львівської кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 08.07.1993 року має про право на зайняття адвокатською діяльністю.

З квитанцій №16717748-1 від 22.11.2016 року, №16633708-1 від 14.11.2016 року, №16812896-1 від 01.12.2016 року, №17072236-1 від 27.12.2016 року вбачається, що ОСОБА_7 оплатила кошти за юридичні послуги згідно договору. Отримувачем платежу зазначено ФОП ОСОБА_10 Дані квитанції скріплені підписом працівника банку та печаткою установи.

Відповідно до аналізу змісту ст.ст.40, 42, 84, 88 ЦПК України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвоката під час вирішення цивільної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судових витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84,88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Оскільки ОСОБА_7 на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу, як доказ, долучено квитанції №16717748-1 від 22.11.2016 року, №16633708-1 від 14.11.2016 року, №16812896-1 від 01.12.2016 року, №17072236-1 від 27.12.2016 року, у яких призначення платежу оплата за юридичні послуги згідно договору, отримувачем коштів зазначений ФОП ОСОБА_10, а відтак, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції вірно встановлено, що такі підлягають стягненню з ОСОБА_4

Доводи апеляційної скарги про те, що всупереч вимогам ст. 168 ЦПК України думка відповідача з приводу заявленого клопотання про призначення експертизи не зясовувалась, можливості заперечити цю вимогу надано не було є безпідставною, оскільки як вбачається з журналу судового засідання від 01.04.2016 року в судовому засідання був присутній представник ОСОБА_4 ОСОБА_6, яка висловила свою думку та вказала, що при вирішенні даного клопотання покладається на розсуд суду.

Інші доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

За правилами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представникаОСОБА_4 ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 17 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 22.05.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_3