П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа №569/14802/17

провадження №22-ц/787/450/2018

22 березня 2018 року м. Рівне

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

його представник - ОСОБА_4

відповідач - Національний університет водного господарства та природокористування

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Харечка С.П. від 27 грудня 2017 року, проголошеного в 9год.19хв. в м.Рівне, повний текст якого виготовлено 4.01.2018року

в с т а н о в и в :

27 вересня 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Національного університету водного господарства та природокористування про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в розмірі 30тис.грн.

Позов мотивований тим, що він з 1972 року перебував з відповідачем у трудових відносинах? з 29.11.2013 року - працював на посаді завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем по контракту №507 від 29 листопада 2013 року, укладеного на строк з 29.11.2013року по 28.11.2020 року. Наказом Національного університету водного господарства та природокористування №522 від 31 серпня 2017р. «Про особовий склад» звільнений з роботи у звязку із відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці на підставі п.6 ст.36 КЗпП України. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки не є зміною істотних умов праці для працівника реорганізація структурного підрозділу.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року визнано незаконним та скасовано п.1 наказу по Національному університету водного господарства та природокористування №522 від 31 серпня 2017 року «Про особовий склад» в частині, що стосується звільнення ОСОБА_3 та припинення з ним контракту від 29.11.2013 року №507.

Поновлено ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри відповідно до умов контракту №507 від 29 листопада 2013 року з поновленням попередніх умов праці.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 397,24 грн.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_3 моральний збиток у сумі 1000 грн.

Рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць - допущено до негайного виконання, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України.

Стягнуто з Національного університету водного господарства та природокористування на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору в розмірі 2880 грн.

Рішення мотивоване тим, що що НУВГП не мало правових підстав для звільнення ОСОБА_3 за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, так як переведення працівника на іншу посаду не є зміною істотних умов праці у розумінні цієї норми, оскільки під час переведення відбувається зміна посади, а не істотних умов праці на займаній посаді. Звільнення з порушенням закону є підставою для поновлення працівника на попередній посаді із стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі відповідач покликається на його незаконність в зв'язку з порушенням норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи. Просить його скасувати, а в задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що поза увагою суду залишився пункт наказу про припинення контракту з позивачем на підставі п.8 ст.36 КЗпП України та п.6.6 контракту, покази свідка ОСОБА_5 та положення ст.55 ЗУ «Про вищу освіту», Рекомендацій щодо проведення конкурсного відбору при заміщенні вакантних посад науково-педагогічних працівників та укладання з ними трудових договорів (контрактів), затверджених наказом Міністерства освіти і науки України №1005 від 5.10.2015року, відповідно до вимог яких заміщення вакантних посад завідувачів кафедр, професорів передує конкурсний відбір, порядок проведення якого затверджується вченою радою. Вважає трактування суду щодо звільнення позивача з посади професора неправильним, так як слово «професор» в наказі є вказівкою на вчене звання ОСОБА_3, а не на його посаду.

Покликається на хибність висновку суду про те, що по посаді, яку займав позивач не відбулося змін істотних умов праці, оскільки останній займав не тільки посаду завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем, а й виконував навчальне навантаження професора цієї кафедри на 1, 0 ставки, а під час реорганізації йому було запропоноване навчальне навантаження професора новоутвореної кафедри гідроінформатики в обсязі 0,25 ставки, що було б підставою для зміни оплати праці та встановлення неповного робочого часу.

Доводить про хибність висновку суду про те, що в університеті мало місце скорочення штату працівників, оскільки впродовж червня-серпня 2017року у багатьох працівників кафедр закінчувались строкові трудові договори, що виключало необхідність проведення скорочення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 вважає рішення суду законним та обґрунтованим. Просить у задоволенні скарги відмовити. Вважає доводи скарги щодо слова «професор» маніпуляціями відповідача, оскільки в наказі не повинно бути неоднозначності і при звільненні обовязково вказується посада з якої звільняють і для науково-педагогічних працівників, за бажанням вказується вчене звання і науковий ступінь особи. Звертає увагу суду на п.2 наказу про звільнення, яким звільнений з посади професор ОСОБА_6, але при цьому ні вчене звання, ні науковий ступінь не вказується. Вважає, що підстав для розірвання з ним контракту за пунктом 8 ст.36 КЗпП України не було, в ньому не зазначені підстави його розірвання, яке порушення чинного законодавства мало місце. Доводить що у НУВГП відбулася реорганізація кафедр шляхом їх перетворення, при якому має місце правонаступництво. Судом також з дотриманням розяснень, що містяться у постанові Пленуму ВСУ №9 від 6.11.1992року «Про практику розгляду судами трудових спорів», застосовані норми ст.32, ч.6 ст.36 КЗпП України та повно і обєктивно дана оцінка всім наданим учасниками справи доказам.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано Апеляційний суд Рівненської області та утворено Рівненський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Рівненську область, з місцезнаходженням у місті Рівному.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Рівненської області.

Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Судом встановлено і учасниками справи не оспорюється, що ОСОБА_3 працював по контракту №507 від 29 листопада 2013 року укладеного на строк з 29.11.2013 року по 28.11.2020 року у Національному університеті водного господарства та природокористування на посаді завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем.

16.02.2017 року ректором Національного університету водного господарства та природокористування був виданий наказ №91 «Про реорганізацію навчально-наукового інституту водного господарства та природокористування».

15 березня 2017року ректором Національного університету водного господарства та природокористування було видано наказ №146 «Про реорганізацію кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природокористування» відповідно до якого кафедри: водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем; водогосподарської екології, гідрології та гідравліки; природооблаштування та гідромеліорації; гідротехнічного будівництва; інженерної геології та гідрогеології реорганізовуються шляхом перетворення, а на їх базі утворюються чотири нові кафедри, а саме: кафедра гідротехнічного будівництва та гідравліки; кафедра водної інженерії та водних технологій; кафедра гідроінформатики; кафедра геології та гідрології. В даному наказі було зазначено, що новоутворені кафедри вводяться в дію з 01.09.2017р.

В подальшому, ректором університету було видано наказ №317 від 02.06.2017р. «Про попередження науково-педагогічних працівників кафедр навчально-наукового інституту водного господарства та природокористування, що реорганізовуються», згідно якого начальник відділу кадрів університету повинен попередити під розпис науково-педагогічних працівників кафедр, що реорганізовуються про конкретні зміни істотних умов праці. У разі відмови від продовження роботи, у звязку із зміною істотних умов праці, провести звільнення працівників, відповідно до п.6 ст.36 КЗпП України, та повідомити завідувачів кафедр, що реорганізовуються про дострокове припинення з 01.09.2017 року дії контрактів.

Позивачу було вручено повідомлення з пропозицією переведення на посаду професора кафедри гідроінформатики з навчальним навантаженням 0,25 ставки з 1.09.2017 року. З даним повідомленням Позивач під підпис ознайомився 13.06.2017 року без зазначення в ньому про те, що він погоджується чи не погоджується перевестися на запропоновану посаду. Також, відповідачем в другому повідомлені, було запропоновано інші наявні вакантні посади в університеті, від яких ОСОБА_3 відмовився 31.08.2017 року, поставивши свій підпис.

Згідно наказу по особовому складу №522 від 31 серпня 2017 року позивача було звільнено з посади професора, завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем 31 серпня 2017 року, у звязку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці, згідно п.6 ст.36 КЗпП України.

Дію контракту від 29 листопада 2013року №507 припинено відповідно до п.8 ст.36 КЗпП України та п.6.6 даного контракту.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Пунктами третім та четвертим статті 32 КЗпП України передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Таким чином, зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці.

Зміною істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, викликаною змінами в організації виробництва і праці, визнається раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів тощо (пункт 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»).

Зміна істотних умов праці, передбачена частиною третьою статті 32 КЗпП України, за своїм змістом не тотожна звільненню у зв'язку із зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Учасниками справи не оспорюється, що відповідачем до змін істотних умов праці було віднесено запропонована позивачу посада професора новоутвореної кафедри гідроінформатики з навчальним навантаженням 0,25 ставки.

Відповідно до постанови КМУ від 14.06.2000року №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників» посаду «професор» віднесено саме до посад науково-педагогічних працівників.

Відповідно до записів трудової книжки позивача, останній з 8.04.2013року працював на посаді професора кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем в межах безстрокового трудового договору, а з 29.11.2013 року - переведений на посаду завідувача цієї кафедри за зазначеним вище контрактом, тобто на момент звільнення він працював саме на посаді завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем. (а.с.118 т.1), а тому доводи скарги про те, що позивач виконував навчальне навантаження професора вищезгаданої кафедри в обсязі 1,0 ставки не ґрунтується на доказах, що містяться у справі та суперечать твердженням в ній(скарзі) про те, що у наказі про звільнення слово «професор» є вказівкою на вчене звання ОСОБА_3

Фактично підставою для звільнення позивача згідно п.6 ст.36 КЗпП України зявилися такі зміни в організації виробництва і праці, які призвели не до зміни трудової функції ОСОБА_3 при збереженні його посади, а до ліквідації його трудової функції у звязку зі скороченням штату працівників.

Даний факт підтверджується вищевказаними наказами відповідача згідно яких фактично відбулась реорганізація пяти кафедр НУВГП шляхом перетворення їх в чотири нові кафедри, із необхідністю дотримання під час заміщення вакантних посад завідувачів цих кафедр вимог ст.55 «Про вищу освіту» щодо проведення конкурсного відбору, порядок проведення якого затверджений вченою радою навчального закладу вищої освіти.

Питання про розірвання трудового договору з працівником, посада якого скорочена, повинно вирішуватися не в порядку передбаченому п.6 ст.36 КЗпП України, а згідно з п.1 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до роз'яснень, наведених у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Суд не вправі визнати звільнення правильним, виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. Якщо обставинам, які стали підставою звільнення, в наказі (розпорядженні) дана неправильна юридична кваліфікація, суд може змінити формулювання причин звільнення і привести його у відповідність з чинним законодавством про працю.

Оскільки відповідач не повязував звільнення позивача із скороченням чисельності або штату працівників, суд не вправі самостійно визначати обставини звільнення ОСОБА_3, а тому обґрунтованим є його висновок про те, що зазначені обставини не дають підстав для внесення змін в частині формулювання причин звільнення позивача з ч.6 ст.36 КЗпП України на п.1 ст.40 КЗпП України.

За наведеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що НУВГП не мало правових підстав для звільнення ОСОБА_3 за пунктом 6 частини першої статті 36 КЗпП України, так як переведення працівника на іншу посаду не є зміною істотних умов праці у розумінні цієї норми, оскільки під час переведення відбувається зміна посади, а не істотних умов праці на займаній посаді. Доводи скарги правильності цих висновків місцевого суду не спростовують.

Покликання скарги про те, що поза увагою суду залишився пункт наказу про припинення контракту з позивачем на підставі п.8 ст.36 КЗпП України та п.6.6 контракту є безпідставними, оскільки суд скасував наказ в частині звільнення ОСОБА_3 в цілому.

Відсутність у рішенні показань свідка ОСОБА_5 не є порушенням судом вимог щодо змісту судового рішення, встановлених ст.265 ЦПК України. В апеляційній скарзі не вказано, яким саме показам цього свідка не дана оцінка, а його твердження про законність звільнення позивача не є допустимим доказом.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Зі змісту постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (п. 18) слідує, що звільнений без законних підстав або з порушенням установленого порядку працівник не поновлюється на попередній роботі лише у випадку, коли поновити його на роботі неможливо внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації. Поновлення працівника на рівнозначній посаді не допускається.

З огляду на викладене судом правильно поновлено ОСОБА_3 на попередній посаді - посаді завідувача кафедри водогосподарського будівництва та експлуатації гідромеліоративних систем з поновленням попередніх умов праці.

Разом з тим, суд першої інстанції, поновляючи позивача на роботі, не вказав з якої дати його слід поновити, чим порушив вимоги ст. 235 КЗпП України. Працівник має бути поновлений саме на посаді, яку він обіймав до звільнення та з дати звільнення працівника, яка згідно з цим рішенням визнається незаконною (недійсною).

Оскільки судом не правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню, рішення суду першої інстанцій в частині поновлення на роботі підлягає зміні. А так як неправильне застосування норм матеріального права відповідно до ч.4 ст.367, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення, апеляційний суд змушений вийти за межі доводів апеляційної скарги.

Виплата працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди провадиться у разі доведеності незаконного звільнення, а оскільки підстави для скасування рішення суду в частині поновлення працівника на роботі відсутні, то ці похідні вимоги судом задоволені з дотриманням норм закону.

Розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 46397,24 грн. визначений місцевим судом правильно, з дотриманням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України від 8.02.1995р. №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

В рішенні наведений відповідний розрахунок заробітної плати за час вимушеного прогулу позивача, з ним погоджується і апеляційний суд, учасники справи його правильність не оспорюють та не оскаржують.

Враховуючи викладене, абзац 3 резолютивної частини рішення суду першої інстанції підлягає зміні, в решті рішення -залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375,376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.235 КЗпП України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Національного університету водного господарства та природокористування задовольнити частково.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 27 грудня 2017 року змінити, виклавши абзац 3 резолютивної частини такого змісту:

Поновити ОСОБА_3 на посаді завідувача кафедри відповідно до умов контракту №507 від 29 листопада 2013 року з поновленням попередніх умов праці, з 31 серпня 2017року.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судові витрати, понесені по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги віднести за рахунок Національного університету водного господарства та природокористування.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 22 березня 2018року.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_1

ОСОБА_2