Дата документу 28.11.2018 Справа № 314/8070/16-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/1104/18 Головуючий у 1-й інстанції: Кофанов А.В.
Є.У.№ 314/8070/16 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Гончар М.С.,

секретар: Бєлова А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» до ФГ «ОСОБА_3», ОСОБА_4, про визнання договору недійсним, та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» про визнання договору оренди припиненим, визнання договору оренди недійсним,

за апеляційною скаргою ТОВ «Агрофірма ім. Калініна» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» звернулося до суду з позовом до ФГ «ОСОБА_3» та ОСОБА_5 про визнання договору оренди землі недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 08 вересня 2006 року уклав із ОСОБА_5 договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,7998 га, строком на 10 років, про що у Державному реєстрі земель вчинено відповідний запис від 23 листопада 2006 року. У березні 2016 року сторони вказаного договору оренди дійшли згоди щодо продовження орендних відносин і 17 березня 2016 року підписали новий договір, проте орендар не зміг зареєструвати своє право в установленому законом порядку, оскільки заявлене право вже зареєстровано іншим орендарем ФГ «ОСОБА_3» на підставі договору оренди, укладеного у лютому 2016 року. Посилаючись на те, що договором від 25 лютого 2016 року порушені права ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» як орендаря тієї ж самої земельної ділянки, на момент укладення договору ділянка перебувала у користуванні останнього, просив суд на підставі ст.ст.203,215,234 ЦК України, ст.ст.15,18,20,24 Закону України «Про оренду землі» визнати вказаний договір недійсним.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла (а.с.43).

Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року замінено в порядку правонаступництва померлого відповідача ОСОБА_5 її спадкоємцем ОСОБА_4.(а.с.63, 66).

Заперечуючи проти позову, у жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» про визнання припиненим договору оренди від 08 вересня 2006 року, укладеного з її матір'ю ОСОБА_5 у зв'язку із закінченням строку дії договору, а також про визнання недійсним договору оренди від 17 березня 2016 року, посилаючись на те, новий договір з Агрофірмою ім. Калініна її матір не підписувала, договір не пройшов державної реєстрації у встановленому законом порядку.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2018 року у задоволені позову ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» до ФГ «ОСОБА_3», ОСОБА_4 про визнання договору оренди недійсним відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» про визнання договору оренди припиненим, визнання договору оренди землі недійсним задоволено частково.

Визнано припиненим з 23 листопада 2016 року договір оренди землі, укладений 08 вересня 2006 року між ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» та ОСОБА_5

У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладений відповідачами договір оренди земельної ділянки від 09 вересня 2016 року був розірваний ними у позасудовому порядку, про що внесено відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а тому позовні вимоги ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» задоволенню не підлягають, оскільки відсутній предмет спору. Частково задовольняючи зустрічний позов і визнаючи припиненим договір оренди, укладений 08 вересня 2006 року між ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» і ОСОБА_5 , суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору сплинув 23 листопада 2016 року, а отже у відповідності до ст.18,20 Закону України «Про оренду землі він є припиненим. Вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору оренди від 17 березня 2016 року, укладеного між ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» та ОСОБА_5, суд першої інстанції залишив без задоволення з підстав недоведеності позовних вимог.

Не погоджуючись з рішенням суду, ТОВ «Агрофірма ім. Калініна» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись напорушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, і ухвалити по справі нове рішення яким відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі, та задовольнити позов ТОВ «Агрофірма ім.. Калініна» до ФГ «ОСОБА_3», ОСОБА_4 про визнання недійсним договір оренди землі від 09 вересня 2016 року. В обґрунтування своїх доводів про незаконність судового рішення Агрофірма зазначає, що ОСОБА_4 не була стороною договору оренди від 09 вересня 2006 року, а тому не мала права на його розірвання. На думку позивача, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що договір оренди 2006 року припинений у зв'язку із закінченням строку дії договору, оскільки до закінчення строку оренди сторони дійшли згоди щодо продовження орендних відносин на новий строк, про що 17 березня 2016 року підписали відповідний договір, який не пройшов державної реєстрації не з вини орендаря.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачі не надавали.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на такі обставини.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, вони регулюються також актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Відповідно до ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Отже, учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоду встановленій формі.

За змістом статей 18, 20 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) договір оренди землі підлягає державній реєстрації, якщо такий договір укладений. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності.

Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2777цс16.

Стаття 33 Закону України «Про оренду землі» об'єднує два випадки пролонгації договору оренди.

У частині першій статті 33 цього закону передбачено, що по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк.

Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених цією нормою певної процедури і строків (частини друга-п'ята цієї статті).

Для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачена інша підстава поновлення договору оренди, а саме у тому разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар продовжує користування виділеною земельною ділянкою; орендар належно виконує свої обов'язки за договором; відсутнє письмове повідомлення орендодавця про відмову у поновленні договору оренди; сторони укладають додаткову угоду про поновлення договорів оренди.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що порушення переважного права орендаря, яке підлягає захисту відповідно до статті 4 ЦК України, матиме місце при укладенні договору оренди: із новим орендарем при отриманні письмового повідомлення попереднього орендаря про намір реалізувати переважне право; у випадку недосягнення згоди щодо плати за новим договором та інших умов договору з іншим наймачем на більш сприятливих умовах та укладення з ним договору, на тих самих умовах, які запропоновані попереднім наймачем при реалізації переважного права; укладення договору з новим орендарем за умови, що підставою відмови попередньому орендарю у поновленні договору оренди було повідомлення орендодавця про необхідність використовувати об'єкт оренди для власних потреб.

Частиною першою статті 651 ЦК України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтями 31-32 Закону України «Про оренду землі» визначені підстави припинення договору оренди землі.

Відповідно до частини першої, третьої статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено. Договір може бути розірваний за згодою сторін.

За приписами статті 148-1 ЗК України до особи яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіції, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки..

Згідно з частиною четвертою статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Встановлено, що 08 вересня 2006 року між ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» та ОСОБА_5 було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 5,7998 га. Пунктом 8 правочину передбачено, що договір укладено на десять років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с.22-24, 25-26).

23 листопада 2006 року договір оренди був зареєстрований у Запорізькій регіональній філії «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель було вчинено відповідний запис від 23 листопада 2006 року (а.с.24 зворот).

До закінчення строку дії договору 17 березня 2016 року сторони дійшли згоди щодо продовження орендних відносин, підписали новий договір оренди на новий строк - на 20 років, а також Акт прийому-передачі об'єкта оренди (а.с.10-11,13).

25 лютого 2016 року ОСОБА_5 як орендодавець та ФГ «ОСОБА_3» як орендар уклали між собою договір оренди землі, згідно умов якого орендарю в оренду була передана в строкове платне користування земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 5,7998 га. Вказаний договір був зареєстрований в Державному реєстрі 09 грудня 2016 року (а.с.94).

09 вересня 2016 року ОСОБА_5 як орендодавець та ФГ «ОСОБА_3» як орендар уклали між собою ще один договір оренди тієї ж земельної ділянки, який був зареєстрований у Державному реєстрі 27 грудня 2016 року (а.с.80-82, 94).

14 грудня 2016 року ТОВ «Агрофірма ім. Калініна» подало заяву про державну реєстрацію права оренди, проте рішенням державного реєстратора від 16 грудня 2016 року йому було відмовлено у державній реєстрації права оренди , оскільки на вказану земельну ділянку вже зареєстровано право оренди за договором відповідачів від 25 лютого 2016 року (а.с.20).

27 грудня 2016 року ОСОБА_5 і ФГ «ОСОБА_3» уклали додаткову угоду про розірвання договору від 25 лютого 2016 року, про що 27 грудня 2016 року було внесено відповідний запис в Державний реєстр (а.с.88, 91).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла. Право власності на спірну земельну ділянку перейшло до її дочки ОСОБА_4, про що 09 листопада 2017 року останній було видано свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.43, 63).

09 жовтня 2017 року ОСОБА_4 як правонаступник ОСОБА_6 та ФГ «ОСОБА_3» уклали додаткову угоду про розірвання договору оренди земельної ділянки від 09 вересня 2016 року, про що 17 листопада 2017 року були внесені відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.90-91).

17 листопада 2017 року відповідачі уклали ще один договір оренди тієї ж самої земельної ділянки строком на 25 років, про що було внесено запис в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (а.с.93).

Фактично спірна земельна ділянка до грудня 2016 року перебувала у користуванні відповідача, що не заперечувалося сторонами у суді, орендодавець отримала орендну плату за весь рік, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.21).

Укладені відповідачами договори оренди від 09 вересня 2016 року, додаткові договори від 27 грудня 2016 року і від 09 жовтня 2017 року, договір оренди від 17 листопада 2017 року не є предметом спору у цій справі.

Установивши, що на час вирішення спору у суді договір оренди земельної ділянки від 23 лютого 2016 року, укладений між ФГ «ОСОБА_3» та ОСОБА_5, розірваний на підставі додаткової угоди від 27 грудня 2016 року, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для визнання такого договору недійсним.

Проте суд першої інстанції не звернув уваги на те, що за положенням ст.653 ЦК України при розірванні договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, тоді як у випадку визнання правочину недійсним відповідно до ст.216 ЦК України договір є недійсним з моменту його укладення.

На момент звернення ТОВ «Агрофірма ім. Калініна» до Державного реєстратора із заявою про реєстрацію договору оренди від 17 березня 2016 року і на час звернення до суду за захистом порушеного права оспорюваний договір був чинним, а отже суд першої інстанції мав перевірити, чи відповідав цей договір вимогам закону і чи не порушував він права позивача.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст. 203 цього кодексу.

Статтею 24 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Фактичні обставини свідчать про те, що одну й ту саму земельну ділянку ОСОБА_5 двічі передала в оренду ФГ ОСОБА_3 - 25 лютого 2016 року і 09 вересня 2016 року в той час, як ця сама земельна ділянка перебувала в оренді у ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» за договором, укладеним 08 вересня 2006 року, строк дії якого ще не скінчився.

Наявність договору оренди від 25 лютого 2016 року унеможливила державну реєстрацію договору оренди, укладеного ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» з ОСОБА_5 17 березня 2016 року, а отже порушила переважне право орендаря на продовження орендних відносин.

Розірвання відповідачами спірного договору оренди після звернення ТОВ «Агрофірма ім. Калініна» до суду за захистом порушеного права не є підставою для висновку про необґрунтованість позову, оскільки спірний договір оренди діяв до моменту його розірвання.

За вказаних обставин висновки суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» не ґрунтуються на законі і суперечать фактичним обставинам справи, а тому в зазначеній частині оскаржуване рішення на підставі ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового - про задоволення позову.

Вимоги ТОВ «Агрофірма ім.Калініна», викладені в апеляційній скарзі про визнання недійсним укладеного сторонами договору оренди від 09 вересня 2016 року задоволенню не підлягають.

За положенням ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З позовом про визнання недійсним укладеного відповідачами договору оренди від 09 вересня 2016 року Агрофірма ім.Калініна до суду в порядку ст.175 ЦПК України не зверталася, такі вимоги судом першої інстанції не розглядалися, а тому і суд апеляційної інстанції не вправі їх вирішувати.

Вирішуючи зустрічні позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що договір оренди від 08 вересня 2006 року, укладений між позивачем та ОСОБА_5, в силу ч.1 ст.31 Закону України «Про оренду землі» припинив свою дію з 23 листопада 2016 року у зв'язку із закінченням строку, на який договір було укладено.

Суд першої інстанції обчислював строк дії договору з моменту його державної реєстрації. Така позиція узгоджується з положеннями ст.ст.18, 20 Закону України «Про оренду землі», ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду України № 6-127цс13 від 18 грудня 2013 року, та № 6-118цс13 від 25 грудня 2013 року.

Та обставина, що до закінчення строку дії договору від 08 вересня 2016 року його сторони дійшли згоди щодо продовження орендних відносин, про що 17 березня 2016 року підписали відповідний договір, не свідчить про те, що такі відносини тривають до теперішнього часу.

Згідно положень п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідне право вважається таким, що не отримало офіційного визнання та підтвердження державою

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

У цій справі строк договору оренди землі від 08 вересня 2006 року визначено у п.8 - десять років. Пунктом 43 договору сторони визначили, що договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації (а.с.22-25).

Установивши, що державна реєстрація договору була здійснена 23 листопада 2006 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що строк договору скінчився через 10 років - 23 листопада 2016 року.

З вимогами про захист переважного права орендаря ТОВ «Агрофірма ім. Калініна» в порядку ст.175 ЦПК України в цій справі не зверталася, а отже за відсутності державної реєстрації договору оренди від 17 березня 2016 року передбачених законом підстав для висновку про продовження орендних відносин між позивачем і ОСОБА_4 не має.

За вказаних обставин доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм матеріального права при вирішенні зустрічного позову є безпідставними.

В іншій частині оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, підстав для його скасування судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376,382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма ім.. Калініна» задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 11 вересня 2018 року по цій справі в частині відмови у задоволенні позову ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» до ФГ «ОСОБА_3», ОСОБА_4 про визнання договору недійснимскасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ТОВ «Агрофірма ім.Калініна» до ФГ «ОСОБА_3», ОСОБА_4 про визнання договору недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 25 лютого 2016 року, укладений між ФК «ОСОБА_3» та ОСОБА_5, правонаступником якої є ОСОБА_4.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено і підписано 29 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді