АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 червня2018 року м. Київ

Справа 761/30467/16-ц

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Білич І.М., Поліщук Н.В.

секретар Луговий Р.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва ухваленого під головуванням судді Савицького О.А. 26 лютого 2018 року у м. Києві об 11:33 год., повний текст рішення складений 05.03.2018, у справі за позовом ОСОБА_2 до відповідачів: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Тетяна Євгенівна, -

В С Т А Н О В И В

В серпні 2016 року позивач звернулася до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просила: визнати договір позики, укладений 10.04.2015 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2, недійсним внаслідок навмисного введення другої сторони в оману щодо обставин, які мають істотне значення; зобов'язати ОСОБА_6 повернути правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1; стягнути солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_4 судові витрати.

№ апеляційного провадження:№ 22-ц/796/4102/2018
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.04.2015 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. було посвідчено довіреність, згідно якої ОСОБА_2 надала повноваження ОСОБА_3 розпоряджатися належною позивачці на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Після оформлення вказаної довіреності ОСОБА_2 передала ОСОБА_6 всі правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1. В той же день між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, за умовами якого позивач нібито отримала від відповідача 1172000,00 грн., які зобов'язалась повернути до 15.05.2015 із сплатою 5% за кожен тиждень користування. Вказаний договір позики було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстровано в реєстрі за №703.Також 10.04.2015 ОСОБА_2 надана розписка про нібито отримання від ОСОБА_6 50000,00 доларів США.

Разом з тим, позивач вказує, що насправді вона не отримувала жодної позики за вищенаведеним договором, адже насправді цей договір укладався з метою отримання ОСОБА_4 позики від ОСОБА_6, яка, в свою чергу, погодилася запозичити ці кошти лише за умови надання у заставу квартири АДРЕСА_1.

Тобто, в момент укладення договору сторонами не додержано як вимог ч.1 ст. 203 ЦК України щодо вільного волевиявлення та відповідності правочину внутрішній волі сторін, так і ч.ч. 4,5 ст. 203 ЦК України, оскільки сторони бажали, настання не тих наслідків, що обумовлені договором позики. Відповідачі, зловживаючи довірою та необізнаністю позивача, навмисно ввели її в оману та переконали у тому, що укладений між нею та ОСОБА_6 договір позики носить суто формальний характер та не створює жодних юридичних наслідків та ризиків. При цьому, нотаріус посвідчуючи вказаний договір позики не пересвідчилася у дійсності паспорту, наданого ОСОБА_6, та встановила особу останньої на підставі паспорту громадянина України, який є недійсним з 28.11.2011. Таким чином, на думку позивача, надання ОСОБА_6 недійсного паспорту для встановлення її особи нотаріусом свідчить про навмисне введення іншої сторони щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

За вказаних обставин, з урахуванням скасування довіреності від 10.04.2015 на право розпорядження квартирою АДРЕСА_1, а також посилаючись на положення ст.ст. 203, 215, 230, 235 ЦПК України, позивач просить визнати договір позики від 10.04.2015 недійсним та зобов'язати ОСОБА_6 повернути їй правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26.02.2018 в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Тетяна Євгенівна, про визнання розписки безгрошовою, визнання договору позики недійсним та зобов'язання вчинити дії - відмовлено.

Не погодилась із вищезазначеним судовим рішенням позивач, нею подано апеляційну скаргу, в якій зазначається про незаконність рішення, як такого, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи. Зазначає, що суд першої інстанції не встановив, що нерухоме майно, яке є предметом правочину не належить позивачу, а є сумісною спільною власністю, не дослідив зміст довіреності та не вирішив питання щодо перевищення меж цивільної дієздатності особи з урахуванням усіх матеріалів справи. Крім того, суд не взяв до уваги ту обставину, що під час укладення договору, позивач вважала, що укладає договір застави. Також позивач наголошує на тому, що вона не отримувала коштів 10.04.2015, а тому вважає, що договір позики, розписка та довіреність на розпорядження квартирою є такими, що не відповідають внутрішній волі позивача, а вказані документи були складені під впливом помилки позивача, оскільки вона не мала наміру передати вказану квартиру в заставу, а тому волевиявлення позивача не відповідало її внутрішній волі. Також зазначає, що судом неправильно застосовані норми ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, що призвело до ухвалення незаконного рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги повністю.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 вказує на те, що рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, а доводи наведені в апеляційній скарзі висновків суду не спростовують. Зазначає, що суд першої інстанції проаналізувавши всі письмові докази, покази свідка ОСОБА_8 правильно вважав встановленим факт отримання позивачем від відповідача ОСОБА_3 суми позики за оспорюванним договором та правильно застосував норми матеріального права ст.ст. 1046, 1047 ЦК України. Що ж стосується виправлень в паспортних даних ОСОБА_3, то вказані обставини не можуть бути підставою для визнання договору недійсним. На підставі викладеного просить рішення суду першої інстанції залишити без змін а апеляційну скаргу відхилити.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу ХIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України(в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

А отже Апеляційний суд м. Києва є компетентним судом щодо розгляду даної справи.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача - адвокат ОСОБА_9 підтримав апеляційну скаргу з підстав викладених у ній.

В ході апеляційного розгляду представник позивача наголошував на виявленні розлади здоров'я позивача, які також вплинули на психічний стан у зв'язку з чим просив про виклик свідків, які можуть підтвердити цю обставину. Дане клопотання відхилено апеляційним судом з огляду на те, що психічний стан здоров'я не був заявлений як підстава недійсності правочинів в суді першої інстанції, і такі обставини не можуть підтверджуватись показами свідків.

Також апеляційним судом було відхилено клопотання представника позивача про залучення третіх осіб, оскільки виходячи з положень ст. 53 ЦПК України такі особи можуть вступити у справу до закінчення підготовчого провадження або до початку першого судового засідання, тобто на стадії розгляду справи судом першої інстанції, що виключає їх залучення на стадії апеляційного розгляду.

Апеляційним судом задоволено клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи копій судових рішень про розірвання шлюбу позивача та поділ спільного майна, їх оцінку суд буде надавати під час постановлення судового рішення.

В судових дебатах представник позивача просив про задоволення заявлених ними вимог апеляційної скарги та позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_10 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним і обґрунтованим, просила залишити його без змін.

Відповідач ОСОБА_4 повідомлявся за відомою суду адресою, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа Парфеньонок Т.Є. в заяві від 29.05.2018 просила розглянути справу без її участі. Тому колегія суддів апеляційного суду, керуючись положеннями ст.ст. 371, 372 ЦПК України, вважала за можливе розглянути справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи наступні обставини, і відповідні їх правовідносини.

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 10.04.2015 був укладений Договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є. та зареєстрований в реєстрі за №703. Згідно з умовами п.п.1, 2 вказаного договору ОСОБА_2 отримала у власність від ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі 1172000,00 (один мільйон сто сімдесят дві тисячі) грн., які зобов'язалась повернути готівкою у строк до 15.05.2015 /т.1 а.с.7,129-130/.

В той же день 10.04.2015 ОСОБА_2 була складена розписка, згідно якої вона отримала від ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) доларів США. У розписці також зазначено, що у зв'язку з цим видається генеральна довіреність на розпорядження квартирою АДРЕСА_1 яку ОСОБА_2 зобов'язується не скасовувати протягом одного року або до повного повернення нею грошових коштів. У разі невиконання ОСОБА_2 до 15.05.2015 повернення позичених грошових коштів, ОСОБА_3 надається право звернутися до суду з позовом про повернення грошових коштів та виконання даної розписки /т.1 а.с.6,140-141/.

Згідно з довіреністю від 10.04.2015 посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Парфеньонок Т.Є., ОСОБА_2 надала повноваження ОСОБА_3 розпоряджатися належною їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 /т.1 а.с.8/.

Також 10.04.2015 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір, згідно з умовами якого ОСОБА_4 отримав у позику від ОСОБА_2 суму в розмірі 50000 (п'ятдесят тисяч) доларів США, на умовах повернення суми до 15.05.2015 зі сплатою 5 відсотків на тиждень. У договорі також мітиться положення про отримання вказаної суми грошових коштів позичальником.

В повідомленні від 06.06.2015 ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_3 про скасування довіреності виданої на її ім'я 10.04.2015 та поставила вимогу про повернення правовстановлюючих документів /т.1 а.с.134/. Дані про припинення вказаної довіреності внесені в Державний реєстр довіреностей 08.06.2015 /т.1 а.с.142/

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з положеннями ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 16 ЦК України передбачено спосіб захисту цивільних прав та інтересів шляхом визнання правочину недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно із п. 3 ч.1 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

В силу ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України)

В порядку ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного Суду України в п.п. 19, 20 Постанови № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» надав наступні роз'яснення.

Правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, виходив з того, що при підписанні оспорюваного договору позивач підтвердила дійсність намірів, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним. Позивачем не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, а також самого факту обману.

Судом встановлено, що нотаріус, посвідчуючи договір позики від 10.04.2015, зазначила в тексті останнього дані недійсного паспорту ОСОБА_6 Разом з тим, незважаючи на допущені нотаріусом порушення, суд вважав позовні вимоги щодо визнання недійсним Договору позики саме з підстав внесення виправлень в договір такими, що не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають обставинам справи та вимогам чинного законодавства України.

Виходячи з наведених вище норм матеріального права, договір позики є підставою і правовою формою регулювання позикових відносин, які передбачають передачу однією стороною у власність іншій стороні грошей або речей, визначених родовими ознаками, під зустрічне зобов'язання повернути в майбутньому таку саму кількість грошових коштів або речей того ж роду та такої ж якості.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. А тому факт передання грошових коштів є визначальним.

Позивач у даній справі наголошує на тому, що вона фактично не отримувала грошові кошти та вказує на те, що вони одразу були передані відповідачу ОСОБА_11. Разом з тим з наведених вище обставин вбачається, що саме позивач отримала від ОСОБА_3 грошові кошти і взяла на себе обов'язок щодо їх повернення, про це зазначено як в укладеному між сторонами договорі позики, а саме у п.п.4-6, так і у власноруч написаної позивачем розписці. Оригінали вказаних документів були оглянуті судом першої інстанції, не заперечуються сторонами і сумнівів не викликають. Обставини передачі грошових коштів були також підтверджені в суді першої інстанції показами свідка ОСОБА_8. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. В даному випадку ця обставини додатково підтверджується розпискою і показами свідка.

Посилання позивача на передачу цих грошових коштів відповідачу ОСОБА_11 цих обставин не спростовує, а свідчить про те, що отримавши грошові кошти позивач здійснила розпорядження ними на власний розсуд.

Отже, проаналізувавши зазначені письмові докази у сукупності із показами свідка, суд першої інстанції вірно встановив той факт, що позивач отримала від ОСОБА_6 вищенаведену суму позики за оспорюваним договором, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним за безгрошовістю.

Визначальним фактором при визначенні правовідносин позики є визначення розписки як боргового документа. Борговим документом або документом, що підтверджує факт укладення договору позики, має бути документ в якому визначені основні характеристики договору позики згідно з положеннями ст. 1046 ЦК України. Таким чином, наявність у договорі визначеного обов'язку позичальника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) визначає правовідносини, що виникли між сторонами як з договору позики.

Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач також вказує на відсутність її волевиявлення на укладення саме договору позики, наявність помилки та обману, так як насправді цей договір укладався з метою отримання ОСОБА_4 позики від ОСОБА_6, яка погодилася запозичити ці кошти лише за умови надання позивачем у заставу належної їй квартири.

У положеннях ст. 229 ЦК України закладено правові засади визнання недійсним правочину в якому має місце невідповідність між внутрішньою волею сторони правочину і її зовнішнім волевиявленням, спричинена хибним (помилковим) сприйняттям обставин, обумовленим їх властивостями. Тобто помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Виходячи із змісту ст. 230 ЦК України, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач.

Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, судом встановлено, що при його підписанні позивач підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки, а також те, що вказаний правочин не є наслідком помилки, обману, насильства , погрози, зловмисної домовленості або збігу тяжких обставин. Договір не носить характеру фіктивного та удаваного і не є правочином зловмисним (п.п.3,10,13 договору).

Твердження позивача про її намір укладення договору застави, а не договору позики не можуть бути прийняті до уваги суду, оскільки спростовуються наявними письмовими доказами. До того ж застава є способом забезпечення зобов'язання і також передбачає відповідальність заставодавця за невиконання основного зобов'язання. Таким чином, вказане не спростовує факту наявності волевиявлення позивача нести відповідальність за грошовим зобов'язанням під час укладення оспорюваного правочину. Не вбачається і неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину.

Посилання позивача на наявність умислу відповідачів на здійснення відчуження належної їй квартири є необґрунтованими, оскільки квартира не була відчужена за виданою позивачем довіреністю, натомість вказана довіреність була скасована позивачем достроково. В матеріалах справи відсутній повний текст довіреності, проте у договорі позики зазначається, що позивач в окремій заяві вказала на те, що не перебуває у шлюбі і кошти, що позичаються є її особистою власністю. А тому твердження позивача про те, що нотаріус не здійснила перевірки її сімейного стану і, відповідно, належності майна до спільної сумісної власності не можна визнати обґрунтованими.

В ході розгляду справи встановлено, що нотаріус, посвідчуючи договір позики, зазначила в тексті останнього дані недійсного паспорту ОСОБА_6 Відповідні виправлення паспортних даних ОСОБА_6 містяться на копії примірнику договору позики, оригінал якого представник відповідача надавав суду для огляду в судовому засіданні суду першої інстанції. Разом з тим, допущені нотаріусом порушення, не вказують на недійсність правочину, не свідчать і про умисел на введення позивача в оману, так як за цим договором обов'язки виникли у позивача, а не у відповідача ОСОБА_3. Тобто наявність неточностей в паспортних даних останньої жодним чином не впливають на характер правовідносин, що виникли між ними та обсяг їх прав і обов'язків.

Враховуючи вищевикладене, в даній справі вбачається, що позивач укладаючи спірний правочин вірно сприймала фактичні його обставини, тобто нею було здійснено волевиявлення на отримання грошових коштів у позику. Її твердження про наявність помилки чи обману щодо сфери застосування договору, а саме не лише між сторонами, не можна визнати обґрунтованим, оскільки якщо між сторонами є укладений договір, то у разі виникнення спору його врегулювання здійснюється з урахуванням положень такого договору.

Апеляційним судом, з огляду на положення ч. 6 ст. 367 ЦПК України, не приймаються до уваги посилання представника позивача на психічний стан позивача, оскільки такі підстави не були заявлені в суді першої інстанції.

Законодавством передбачений вичерпний перелік підстав для визнання правочину недійсним. Таким чином, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом, зокрема внаслідок помилки чи введення сторони в оману, що в даній справі не доведено.

При цьому слід звернути увагу, що відповідно до ст. 14 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч вказаній нормі та положеннями ч.1 ст.81 ЦПК України стороною позивача не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з наведених положень є обов'язком сторін у справі, зокрема позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів.

Отже виходячи із основних принципів цивільного процесу, зокрема, змагальності і диспозитивності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам закону, зібраним доказам, обставинам справи і підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

В порядку ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки заявлені позовні вимоги та вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, то відсутні підставі для здійснення компенсації позивачеві понесених нею судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375,381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Суддя-доповідач:

Судді:

Повний текст постанови складений 08.06.2018.