Справа № 646/6955/17
№ провадження 2/646/316/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11.04.2018 року м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Теслікової І.І.

за участю секретаря судового засідання - Ротач К.О.

розглянувши в залі суду в м. Харкові в спрощеному позовному проваджені цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним та стягнення коштів,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна» про визнання договору фінансового лізингу № 2282 від 29.05.2017 року 3439, укладеного між ним та представником ТОВ « Єврокар Україна», недійсним та стягнення з відповідача на його користь 26000,00 грн.

Свої вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що 29.05.2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 2282, який нотаріально не посвідчувався. Предметом вказаного договору був транспортний засіб « Daewo Gentra Comfort». Вартість предмета лізінгу відповідно до п. 8.2. договору становила 9811,32 доларів США, що на момент укладання договору еквівалентно 26000,00 грн.

29.05.2017 року відповідно до договору на рахунок ТОВ «Єврокар Україна» р/р 9, код отримувача 40481805, МФО 380805, позивачем було сплачено авансовий платіж в сумі 26000,00 грн., але у визначений строк автомобіль позивач не отримав, відповідач повідомив, що сплачена сума 26000,00 грн. є одноразовим платежем-комісією по організацію по договору № 2282, що становить 10% вартості автомобіля і він повинен виконати інші умови договору, а саме сплатити товариству майже половину вартості автомобілю, зокрема, авансовий платіж у розмірі не менше 23% вартості предмета лізингу, комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% вартості предмета лімінгу, лізингові періодичні платежі та комісію за супроводження договору для того щоб отримати автомобіль.

Крім цього, на думку позивача договір фінансового лізингу, укладений між ним та ТОВ «Єврокар Україна» містить несправедливі умови, визначені ч.3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Отже, існує невідповідність положень договору фінансового лізингу добросовісності, розумності, справедливості, рівності сторін у договорі, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін.

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.02.2018 року провадження у справі відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач у строк передбачений ухвалою суду від 09.02.2018 року відзив на позовну заяву не надав, вищезазначена ухвала останнім була отримана 19.02.2018 року.

У відповідності до гл. 10ст. 274 ЦПК України«у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи.

Відповідно до ч. 2 ст.274 ЦПК України встановлено, що «у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін».

При цьому у відповідності дост. 279 ЦПК України «Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі.

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п'яти днів з дня отримання відзиву. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін до суду не надійшло.

Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши відповідні обставини і визначивши відповідні до них правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

29.05.2017 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 2282, відповідно до якого відповідач взяв на себе обов'язок придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (транспортний засіб« Daewo Gentra Comfort»), а лізингоодержувач (позивач) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

На виконання вказаного договору позивачем сплачено 26000,00 гривень- - авансовий платіж, згідно розділу 9 договору фінансового лізінгу.

14.07.2017 року позивачем на адресу відповідача був направлений лист вимога щодо повернення грошової суми в розмірі 26000,00 грн., яка отримана без відповіді та задоволення.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що договір, окрім сплати позивачем вказаного платежу, не виконувався і його сторонами не вчинялося жодних дій щодо його виконання, зокрема подальша оплата не проводилася, транспортний засіб, що був предметом договору лізингоодержувачу не передавався.

Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про фінансовий лізинг» та Законом України «Про захист прав споживачів» у їх системному звязку.

Статтею 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу - лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк, не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч.1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину він є нікчемним, тобто його недійсність виникає відповідно до закону й не потребує рішення суду про визнання такого договору недійсним.

Згідно ч.1 ст. 806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг) або майно спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною 1 ст. 807 ЦК України говорить про те, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно достатті 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Судом встановлено, що договір фінансового лізингу від 29.05.2017 року № 2282, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Єврокар Україна», нотаріально посвідчено не було, повного виконання договору не відбулось, на підставі чого суд приходить до висновку, що вищенаведений договір фінансового лізингу є нікчемним через недодержання сторонами вимоги закону про його нотаріальне посвідчення.

Згідно ч.ч. 1,2 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з п.п. 7, 10 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину.

Оскільки позовна вимога ОСОБА_1 про стягнення з відповідача коштів, сплачених ним за договором фінансового лізингу, є наслідком недійсності нікчемного правочину, вона підлягає задоволенню з огляду на вимоги ст. 216 ЦК України.

Таким чином, кошти в сумі 26000,00 грн., сплачені ОСОБА_1 ТОВ «Єврокар Україна», підлягають поверненню.

Разом з тим вимога визнати недійсним договір не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 13, 76-81, 141, 263, 265, 268, 274 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» про визнання договору недійсним та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 9, корп.57, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 ( зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2/1 ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) , кошти в розмірі 26000,00 ( двадцять шість тисяч гривень) грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», , адреса: 02099, м. Київ, вул. Бориспільська, 9, корп.57, судовий збір у дохід Держави в особі ДСА України (ГУК у м. Києві, м. Київ,22030106; код отримувача (; банк отримувача: Головне Управлніня Державної казначейської служби України в м. Києві, МФО 820019, рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів бюджету 22030106), в розмірі 640,00 грн.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Червонозаводський районний суд м. Харкова.

Суддя: І.І. Теслікова