КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/741/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

06 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва в складі судді Лісовської О.В., ухвалене в м. Київ 19 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення права користування житловим приміщенням,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом про позбавлення права користування житловим приміщенням та, посилаючись на ст. ст. 116, 156, 157 ЖК України, ст. ст. 16, 321, 391, 405 ЦК України, просила позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення та покласти на нього судові витрати.

Позов мотивувала тим, що 15 вересня 2006 року нею на підставі договору купівлі-продажу була придбана квартира за адресою АДРЕСА_2, у якій зареєстровані та проживають вона та відповідач - її син ОСОБА_2

Відповідач систематично порушує правила співжиття, створюючи їй неможливі умови для проживання, спосіб життя відповідача призводить до руйнування та псування житла та майна, яке в ньому знаходиться, відповідач неодноразово проявляв по відношенню до неї фізичне насильство, у зв'язку з чим стан її здоров'я значно погіршився, за її зверненням Деснянським управлінням поліції ГУ Національної поліції у м. Києві внесено запис про кримінальне провадження щодо відповідача до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Систематичне руйнування та псування відповідачем квартири, порушення ним правил співжиття роблять неможливим для неї проживання із ним в одній квартирі, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що суд всупереч вимог ст. ст. 263 - 265 ЦПК України на наведені нею фактичні обставини та норми матеріальнго права уваги не звернув та не врахував, що позбавлення житла можливе лише на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини.

Вказувала, що суд, встановивши підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, а саме: систематичне порушення правил співжиття (сімейних сварок, побиття, вчинення погрому, нанесення тілесних ушкоджень, насилля, крадіжок, погроз, пошкодження власних речей), що робить неможливим для ОСОБА_1 проживання із ОСОБА_3 в одній квартирі, і те, що вжиті заходи попередження, що застосовувались органами внутрішніх справ, не дали результат, не надав їм жодної юридичної оцінки та не врахував у висновках при прийнятті оскаржуваного рішення.

Вказувала також на те, що відповідач ОСОБА_2 не є власником квартири, в якій проживає, знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_1, та зареєстрований за іншою адресою.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 про позбавлення права користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для позбавлення відповідача права користування жилим приміщенням у розумінні ст. 116 ЖК України. Крім того, при розгляді справи встановлено, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача, він має право користування житловим приміщенням, на законних підставах був вселений та зареєстрований у квартирі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 15 вересня 2006 року, та зареєстрована за даною адресою із 03 жовтня 2006 року (а. с. 7 - 8, 32, 50).

Відповідач ОСОБА_2 зареєстрований за даною адресою із 17 липня 2007 року (а. с. 35, 50).

15 березня 2017 року дільничним офіцером поліції Деснянського УП ГУНП у м. Києві складено висновок по заяві ОСОБА_1 про те, що 28 лютого 2017 року її син вчинив сімейну сварку. Відносно ОСОБА_2 складений адміністративний протокол за ст. 173-2 КУпАП (а. с. 12).

15 серпня 2017 року дільничним офіцером поліції Деснянського УП ГУНП у м. Києві складено висновок по заяві ОСОБА_1 про те, що 31 липня 2017 року її син вчинив сімейну сварку. Відносно ОСОБА_2 складений адміністративний протокол за ч. 2 ст. 173-2 КУпАП (а. с. 11).

29 жовтня 2017 року Деснянським управлінням поліції ГУНП у м. Києві внесено запис до ЄРДР, кримінальне провадження № 0014311 за заявою ОСОБА_1, правова кваліфікація - ч. 1 ст. 129 КК України; а саме, що останнім часом, перебуваючи за адресою АДРЕСА_4, ОСОБА_2 погрожує фізичною розправою ОСОБА_1 (а. с. 10).

Листом ГУНП у м. Києві від 28 березня 2017 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що в період часу з 2015 року по 2017 рік в Деснянському ГУНП у м. Києві зареєстровано кілька звернень ОСОБА_1, за результатами розглядів звернень складені висновки, а по зверненню від 03 січня 2017 року про нанесення тілесних ушкоджень - розпочато кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України (а. с. 13 - 14).

В матеріалах справи на а. с. 15 - 29 наявні протоколи прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення або таке, що готується, від імені ОСОБА_1, та безпосередньо її заяв до органів поліції щодо дій ОСОБА_2

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Звертаючись до суду із даним позовом про позбавлення ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням на підставі ст. ст. 116, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 16, 321, 391, 405 ЦК України, позивач посилалася на систематичне порушення останнім правил співжиття, створюючи їй неможливі умови для проживання.

Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились

безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути зобов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання

іншого жилого приміщення.

Разом із тим, безпосередньо вимог про виселення ОСОБА_2 із належного їй жилого приміщення позивачем ОСОБА_1 заявлено не було, оскільки, мотивуючи свій позов наведеними статтями ЖК України, вона одночасно просила позбавити ОСОБА_2 права користування житловим приміщенням, що є принципово іншим способом захисту прав власника житла.

Також ОСОБА_1 посилалася на ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, однак вимог про зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні її майном позивач також не заявляла.

Отже, позивач при зверненні до суду із даним позовом, не визначилася як із підставою позову, так зі способом захисту порушеного права.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Виходячи із вищевикладеного, не можна погодитися із доводами апеляційної скарги, що суд, встановивши підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, що робить неможливим для ОСОБА_1 проживання із ОСОБА_3 в одній квартирі, і те, що вжиті заходи попередження, що застосовувались органами внутрішніх справ, не дали результат, не надав їм жодної юридичної оцінки.

Як вбачається із змісту судового рішення, що оскаржується, суд першої інстанції, оцінивши надані позивачем докази, прийшов до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження підстав для виселення відповідача на підставі ст. 116 ЖК України, відтак доводи апеляційної скарги неналежної оцінки доказів є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не є власником квартири, в якій проживає, знятий з реєстрації за адресою АДРЕСА_1, та зареєстрований за іншою адресою, висновків суду першої інстанції не спростовують та відхиляються апеляційним судом.

Надана до апеляційної скарги як доказ довідка про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_2 (а. с. 75) відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, неможливості подання даної довідки до суду першої інстанції позивачем доведено не було.

За таких обставин законним і справедливим є рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 07 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.