Справа № 761/3861/18
Провадження № 4-с/761/139/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Фролової І.В.,

при секретарі - Подоляні Ю.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Людмили Василівни щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 27 грудня 2017 року з виконання судового наказу № 2-н-495/10, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 15 березня 2011 року, -

встановив:

05 лютого 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва звернулося Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» зі скаргою, у якій просив визнати дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Людмили Василівни щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27 грудня 2017 року ВП № 52585563 неправомірними та скасувати таку постанову, відновити вказане виконавче провадження.

Подану скаргу обґрунтовує тим, що 15 березня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість у сумі 22 209,49 грн. Вказаний виконавчий документ пред'явлено до виконання до Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Л.В. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме в порядку примусового виконання виконавчого документа встановлено, що у боржника відсутнє майно та доходи, на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу. Заявник вважає, що такий висновок державного виконавця є передчасним, оскільки останнім не було вчинено всіх можливих дій примусового характеру для виявлення майна боржника, на яке можливо звернути стягнення. На підставі викладеного звернувся до суду із відповідною скаргою.

Заявник у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про слухання справи за його відсутності, подану скаргу підтримав та просив суд її задовольнити у повному обсязі.

У судове засідання державний виконавець та боржник не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином.

За умовами ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Дослідивши матеріали скарги, суд встановив.

15 березня 2011 року Шевченківським районним судом м. Києва видано судовий наказ, яким стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» заборгованість у сумі 22 209,49 грн.

Вказаний виконавчий документ пред'явлено до виконання до Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області. Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Л.В. виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме в порядку примусового виконання виконавчого документа встановлено, що у боржника відсутнє майно та доходи, на які можливо звернути стягнення в рахунок погашення боргу.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції, чинній на момент винесення оскаржуваної постанови, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов'язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об'єктивності.

За умовами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до положень ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на рахунках платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей; звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника - фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб; у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів; отримувати від банківських та інших фінансових установ інформацію про наявність рахунків та/або стан рахунків боржника, рух коштів та операції за рахунками боржника, а також інформацію про договори боржника про зберігання цінностей або надання боржнику в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа, що охороняється банком.

Суд вважає, що державний виконавець не в повному обсязі скористався правами, наданими йому Законом України «Про виконавче провадження» у процесі примусового виконання рішення суду, оскільки в постанові про повернення виконавчого документа стягувачу зазначено лише, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення, однак не вказано, які заходи здійснено державним виконавцем для відшукання такого майна.

За умовами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду, тому виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року.

Європейський суд з прав людини у п. 43 рішення від 20 липня 2004 року по справі "Шмалько проти України" наголосив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (див. рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.97 р., Reports of Judgments and Decisions 1997-II, с. 510, п. 40).

Враховуючи, що державний виконавець у судове засідання не з'явився, жодних доказів на підтвердження вчинення певних виконавчий дій у рамках вказаного виконавчого провадження до суду не надав, а з постанови державного виконавця не вбачається чи було перевірено майновий стан боржника, чи було виконано всі виконавчі дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», необхідні для виявлення майна боржника, суд приходить до висновку, що дії державного виконавця щодо винесення постанови про повернення виконавчого документі стягувачу є неправомірними, а така постанова підлягає скасуванню.

Разом з тим, суд вважає, що вимога заявника про відновлення виконавчого провадження не підлягає задоволенню, оскільки згідно з ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення.

За таких обставин, відновлення виконавчого провадження є наслідком скасування постанови про повернення виконавчого документа стягувачу, а відтак немає необхідності у окремому зобов'язанні судовим рішенням державного виконавця вчинити такі дії.

Суд також звертає увагу на те, що суд не має права зобов'язувати посадових осіб органів державної виконавчої служби до вчинення тих дій, які згідно із Законом України «Про виконавче провадження» можуть здійснюватись лише державним виконавцем або відповідною посадовою особою державної виконавчої служби, інакше це буде втручанням суду у дискреційні повноваження державного виконавця.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає скарга підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 58, 129-1 Конституції України, ст.1, 2, 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265, 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ухвалив:

Заяву Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Людмили Василівни щодо винесення постанови про повернення виконавчого документу стягувачу від 27 грудня 2017 року з виконання судового наказу № 2-н-495/10, виданого Шевченківським районним судом м. Києва 15 березня 2011 року - задовольнити частково.

Визнати дії державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Людмили Василівни щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27 грудня 2017 року ВП № 52585563, неправомірними.

Скасувати постанову державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста Миколаїв Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області Чмих Людмили Василівни про повернення виконавчого документа стягувачеві від 27 грудня 2017 року ВП № 52585563.

У задоволенні решти вимог скарги - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п'ятнадцяти днів з дня проголошення ухвали.

Учасник справи, якому повний текст ухвали суду не був вручений у день її проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: