Справа № 264/525/17
Провадженя№ 2/266/101/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2018 року м. Маріуполь
Приморський районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Пантелєєва Д.Г., за участю секретарів Циганкової М.М., Широкової Г.К., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, відшкодування моральної шкоди, -
Позивач звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, яку вона відповідно до договору від 23.11.2013 року надала ОСОБА_3 в тимчасове та платне користування на один рік. В подальшому такий термін було подовжено ще на один рік, тобто до 23.11.2015 року. Після закінчення терміну дії договору, відповідач не виселився із квартири, своєчасно не сплачував орендну плату визначену в договорі. Тому позивач змушена була звернутися до суду за захистом своїх прав, просила суд виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1.
Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала, з підстав зазначених у позові, просила суд позов задовольнити у повному обсязі. Додатково зазначила, що поштою приходили грошові кошти від відповідача за орендну плату за квартиру, проте вона їх не отримувала, оскільки строк договору закінчився і вони не продовжували його. В подальшому надала в судове засідання заяву, в якій просила подальший розгляд справи проводити без її участі.
Представник відповідача ОСОБА_2, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засідання позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, заперечував проти задоволення позову. В своїх запереченнях посилався на те, що відповідач виселився із квартири 06.09.2017 року, при цьому не мав заборгованості по оплаті орендної плати. Відповідно до умов договору орендна плата становила 800,00 гривень щомісячно. Проте деякий час ним сплачувалися грошові кошти у розмірі 1000,00 гривень, що призвело до переплати і як наслідок відповідач цю переплату включив в оплату за квітень, травень, червень 2017 року. За інші місяці також оренда плата була сплачена позивачу, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягаю. Як і не підлягає задоволенню стягнення моральної шкоди, оскільки вказані правовідносини випливають з порушень за договором. В подальшому надав в судове засідання заяву, в якій просив подальший розгляд справи проводити без його участі.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, надавши клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без його участі.
Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку.
Судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_1, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 4858629 від 14.06.2013 року, свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 14.06.2013 року. (а.с.6,8)
Як встановлено судом, то 23.11.2013 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був укладений договір оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_1, строком на 1 рік, тобто до 23.11.2014 року, який було сторонами продовжено до 23.11.2015 року. Щомісячний розмір орендної плати становив 800,00 гривень. Строк оплати 30 число кожного місяці. (а.с.4-5)
Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
За положеннями ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору;зміна умов зобов'язання; сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Статтею 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла(наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату .
Стаття 759 ЦК України встановлює поняття договору найму, а саме: за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Частина 1 ст. 762 ЦК України встановлює, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України передбачає, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Повідомленням від 30.01.2017 року позивач ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_3 про розірвання договору оренди квартири АДРЕСА_1, який закінчився 23.11.2015 року. (а.с.41)
Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 22.08.2017 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору оренди поновленим відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_3 не було виконано вимогу ОСОБА_1 про розірвання договору оренди спірного житла, після спливу строку договору ОСОБА_3 не повернув ключ від квартири та продовжує користуватися квартирою ОСОБА_1 Рішення набрало законної сили 22.08.2017 року. (а.с.74-76)

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Під час судового розгляду справи, судом неодноразово уточнювалась дата виселення відповідача, яка за поясненнями сторін різнилась, акт про виселення відповідача з квартири не складався, а тому з урахуванням заяви ОСОБА_1 від 18.09.2017 року адресованої до Маріупольської міської ради, в якій визначено дату виселення 06.09.2017 року та зазначення в письмових запереченнях сторони відповідача проведення оплати у серпні 2017 року, а також з урахуванням ухвалення рішення Апеляційним судом в серпні 2017 року та встановлення факту користування квартирою, в тому числі і на момент прийняття рішення судом, тому суд вважає встановленим той факт що відповідач ОСОБА_3 продовжував мешкати у квартирі позивача до 06.09.2017 року.

Тобто факт проживання відповідача у квартири позивача після спливу дії договору оренди встановлений, як рішенням суду, так і не заперечувався самим відповідачем. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що за період свого проживання відповідачем ОСОБА_3 мала справлятися плата, яка була визначена договором оренди житлового приміщення від 23.11.2013 року, яка вносилась частково.

Так, перевіряючи правильність розрахунку заборгованість по орендній платі за період з 01.11.2016 року по 01.09.2017 року, суд не виходячи за рамки позовних вимог виходить з наступного.

За період з 01.11.2016 року по 01.09.2017 року ОСОБА_3 мав сплатити загальну суму орендної плати у розмірі 8000,00 гривень, із розрахунку 800,00 гривень щомісячно. При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача про підвищення оплати орендної плати до 1000,00 гривень, оскільки такі обставини жодними доказами позивачем не доведені.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

До того ж, з наданої відповідачем ОСОБА_3 розписки, яка в суді позивачем ОСОБА_1 не заперечувалася слід, що з грудня 2015 року по грудень 2016 року останньою отримано по 1000,00 гривень за кожний місяць. З поштових відомостей від 16.01.2018 року за № 16/06-273, від 16.01.2018 року за № 16/10-2-527 слід, що у березні 2017 року, серпні 2017 року ОСОБА_3 поштовим переказом були переведені грошові кошти на імя ОСОБА_1 по 800,00 гривень за кожний місяць, які останньою були отримані. (а.с.90, 110,111-114)

Таким чином, судом встановлено та вказаними доказами підтверджено отримання позивачем ОСОБА_1 поштових переказів за № 0269, № 0270 у березні 2017 року, серпні 2017 року від ОСОБА_3, у якості орендної плати по 800,00 гривень за кожний місяць.

Крім того, суд враховує той факт, що ОСОБА_3 сплачував з грудня 2015 року по грудень 2016 року ОСОБА_1 орендну плату у розмірі 1000,00 гривень, в той самий час як плата була встановлена у розмірі 800,00 гривень щомісячно, то судом встановлена переплата, яка в загальній сумі становить 2600,00 гривень.

Враховуючи вказані докази, суд обраховує суму заборгованості по оплаті орендної плати за період з 01.11.2016 року по 01.09.2017 року наступним чином: 8000,00 гривень 3600,00 гривень (оплата за листопад-грудень 2016 року, з урахуванням переплати за кожний місяць по 200,00 гривень, що разом становить 400,00 гривень, а також плата перерахована поштовими відправленнями за березень 2017 року, серпень 2017 року 1600,00 гривень) = 4400,00 гривень. З суми 4400,00 гривень підлягає відрахування також сума переплати, яка становить у загальній сумі 2200,00 гривень (з грудня 2015 року по жовтень 2016 року по 200,00 гривень), і тому сума заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідача становить 2200,00 гривень.

Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення моральної шкоди у розмірі 5000,00 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права ті інтересу.

Відповідно до вимог ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Відповідно до норм цивільного процесуального законодавства та роз'яснень, що містяться в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди в судовому засіданні має бути з'ясовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань, втрат немайнового характеру, за яких обставин вони заподіянні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов'язання.

Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених статтями 280, 611, 1167, 1168 Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Отже порушенням договірних зобов'язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються.

Враховуючи, що між сторонами у справі виникли договірні зобов'язання, а договором про оренду житлового приміщення не передбачено відшкодування моральної шкоди, тому дана правова норма не поширюється на випадки, коли моральна шкода завдається порушенням зобов'язання.

Таким чином, в частині заявлених позивачем вимог щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 гривень, позов задоволенню не підлягає, оскільки дані вимоги суперечать нормам чинного цивільного законодавства, які регулюють питання неналежного виконання договірних зобов'язань та безпосередньо договору про оренду житлового приміщення, факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено.

Стосовно позовних вимог позивача про визнання недійсним та розірвання договору оренди житлового приміщення квартири АДРЕСА_1, у звязку із закінченням строку та порушення вимог п. 1.1, 4.1, 4.6, то такі вимоги позивач просила залишити без розгляду.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Таким чином, оскільки на момент подачі заяви позивачем ОСОБА_1 розгляд справи по суті вже розпочався, то суд не може застосувати цю норму процесуального права, тому приходить до висновку про те, що вказана вимога позивачем не підтримана, тому здійснює розгляд справи в межах заявлених вимог позивача ОСОБА_1, що відповідає положенням ч. 1 ст. 13 ЦПК України.

Щодо стягнення судових витрат повязаних із наданням правової допомоги, то суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

З наданих позивачем квитанції та прибуткового касового ордеру від 28.02.2018 року, слід, що відповідно до договору про надання адвокатом послуг від 28.02.2018 року, ОСОБА_1 сплатила за послуги адвоката ОСОБА_4 - 3000,00 гривень. (а.с.125,126)

Так, відповідно до п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське обєднання) зобовязується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобовязується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Проте договору про надання адвокатом послуг від 28.02.2018 року стороною позивача суду надано не було, як і не було подано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснений ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як того вимагає положення ч. 3 ст. 136 ЦПК України.

В той самий час, в матеріалах цивільної справи міститься договір угода № 88/08/цив./2017 року про надання консультаційних, юридичних (адвокатських) послуг за правовими питаннями від 09.02.2017 року, укладений між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_4, за яким у відповідності до ст. 25 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" правова допомога ОСОБА_1 надається безоплатно (пункт 4.1). (а.с.17-18)

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог у цій частині, оскільки такі вимоги належним чином не підтверджені.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, суд приходить до висновку, про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, повязаних зі сплатою судового збору, пропорційно до задоволених вимог, враховуючи, що при зверненні із позовом до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 640,00 гривень, в подальшому за уточнення позовних вимог було сплачено 540,00 гривень, що в загальній сумі становить 1180,00 гривень, стягненню підлягає 173,06 гривень. (задоволені позовні вимоги майнового характеру 2200,00 гривень х судові витрати в сумі 1180,00 гривень (документально підтверджені) / ціну позову у розмірі 15000,00 гривень).

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5,12,13,76-81,141,235,258,259,263,264,265 ЦПК України, ст.ст. 11,15,16,23,526,610,611,810,759,762,763 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором оренди, відшкодування моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, заборгованість по орендній платі за період з 01.11.2016 року по 01.09.2017 року у розмірі 2200 (дві тисячі двісті) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_2, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір у розмірі 173 (сто сімдесят три) гривні 06 копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного суду через Приморський районний суд м. Маріуполя протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, у разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення складено 30.11.2018 року.

Суддя: Пантелєєв Д. Г.