Провадження № 2-о/638/326/18
РІШЕННЯ

іменем України

06.11.2018 Дзержинський районний суд міста Харкова у складі

головуючого судді Штих Т.В.,

при секретарі Тарасовій О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 заінтересована особа Шевченківський районний відділ у м. Харкові Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення,-

встановив:

Заявник, ОСОБА_1, звернулась до Дзержинського районного суду м. Харкова із заявою, в якій просить встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви заявник посилається на те, що з 1985 року по 1991 рік навчалася в Харківському політехнічному інституті, станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України після закінчення якого виїхала з України та у 1998 році повернулася в Україну та постійно проживає з цього часу у м. Харкові, є громадянкою ОСОБА_2 Беларусь. Встановлення цього факту їй необхідно для підтвердження належності до громадянства України/

В судове засідання з'явилися заявник ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_4 (діє на підставі договору від 04.06.2018), які просили суд задовільнити заяву.

Заінтересована особа в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, про причини неяки суд не повідомила.

Суд, вислухавши пояснення заявника та її представника, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази у їх сукупності та взаємозв'язку, вважає, що заява задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Заявник ОСОБА_1, проходила навчання у Харьковскому політехнічному інституті, в який вступила у 1985 році та який закінчила в 1991 році, що підтверджується дипломом серії УВ №865725 реєстраційний №АП-91028 від 26.02.1991 р. та відомостями з трудової книжки заявника.

Згідно картки форми А під час навчання у виші заявник була прописана на території студмістечка ХПІ у м. Харкові.

Відповідно до відомостей у трудовій книжці заявник ОСОБА_1 з 27.03.1991 по 03.09.1994 працювала на посаді інженера в науково-дослідному інституті в м. Ромни Сумської області.

Після цього заявник виїхала з України та по 1998 рік проживала в ОСОБА_2 Беларусь, громадянство якої отримала.

Зазначені обставини були підтвердженні під час надання пояснень заявником та її представником в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами є:

1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України;

2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав;

3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис «громадянин України», та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України;

4) особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.

Факт постійного проживання або проживання на території України на зазначені дати підтверджувався відмітками про прописку, внесеними до паспорта громадянина колишнього СРСР та відповідних облікових документів прописки.

Крім того, перебування у трудових відносинах з певним роботодавцем на території України у 1991 році не є безумовним доказом, який підтверджує прописку станом на 24 серпня 1991 року та 13 листопада 1991 року.

Зазначена правова позиція висвітлена у ОСОБА_5 Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 13 червня 2018 року у справі №815/7480/16.

Як вже зазначалося в матеріалах справи міститься лише облікова картка форми А, яка підтверджує факт прописки заявника ОСОБА_1 Під час навчання у Харківському політехнічному інституті, а відомості, зазначені в трудовій книжці не можуть вважатися доказами постійного проживання заявника на території України.

Порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання регулює Примірне положення про гуртожитки, затверджене постановою ОСОБА_5 Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року №208 (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, пунктом 2 Примірного положення про гуртожитки визначено, що гуртожитки призначаються для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання.

Положеннями пункту 3 вказаного Примірного положення визначено поняття гуртожитку, а саме: гуртожиток - це спеціально споруджений або переобладнай для цієї мети будинок.

Відповідно до пункту 40 Примірного положення про гуртожитки сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням.

Водночас, пунктом 3 ОСОБА_5 Міністрів СРСР «Про деякі правила прописки громадян» від 28 серпня 1974 року №678 визначено, що «независимо от размера жилой площади разрешается прописка прибывших для временного проживания: а) студентов (слушателей) учебных заведений, отнесенных в установленном порядке к высшим или средним специальным учебным заведениям, а также аспирантов, адъюнктов, ординаторов, слушателей курсов по подготовке и переподготовке кадров или повышению квалификации - на время учебы» (мова оригіналу).

Зазначене више свідчить про те, студенти вищих навчальних закладів прописувались у гуртожитках тимчасово на період їх навчання.

Отже, заявник під час навчання в Харківському політехнічному інституті не проживав постійно в Україні, а тимчасово перебував на її території, як студент вищого навчального закладу, будь-яких інших облікових документів щодо прописки, зокрема реєстраційних карток форми А, які підтверджують факт постійного проживання заявника на території України станом 24.08.1991 суду не надано, тому підстави для задоволення заяви відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 258, 259, 263-265,293, 294, 315, 319, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

вирішив:

Вимоги ОСОБА_1 заінтересована особа Шевченківський районний відділ у м. Харкові Управління Державної міграційної служби України в Харківській області про встановлення факту, що має юридичне значення залишити без задоволення.

Судовий збір вважати сплаченим заявницею.

Рішення може бути оскаржено до Харківського апелляционного суду протягом тридцяти днів з моменту проголошення через районний суд, шляхом подачі апеляційної скарги.

Рішення ухвалено та надруковано суддею в нарадчій кімнаті.

Суддя : Штих Т.В.