Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 322/941/17 Головуючий у 1-й інстанції: Гасанбеков С.С.
Провадження № 22-ц/778/642/18 Суддя-доповідач Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

Онищенка Е.А.

При секретарі Бабенко Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору оренди землі недійсним та повернення земельної ділянки.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 28.10.2015 року між нею та відповідачем було укладено договір оренди землі, за умовами якого вона передала ОСОБА_4 в оренду земельну ділянку площею 7,4175 га, яка належить їй на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, строком на 15 років.

Вважає, що договір має бути визнаний недійсним оскільки в ньому не містяться всі необхідні істотні умови, передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі».

Крім того, розмір спірної земельної ділянки, який зазначений в договорі не відповідає розміру, який зазначений в Державному акті на право власності.

Також, в договорі зазначено розмір орендної плати, проте не вказано за який саме період часу вона повинна сплачуватись.

Враховуючи вищенаведене просила суд визнати недійсним договір оренди земельної ділянки укладений між нею та ОСОБА_4 28.10.2015 року та повернути належну їй на праві власності земельну ділянку; судові витрати покласти на відповідача.

Рішенням Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до приписів ст.ст.77,78 ЦПК України докази мають бути належними і допустимими.

З матеріалів справи вбачається, що 28.10.2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до якого позивач передала в строкове платне користування відповідачу земельну ділянку сільськогосподарського призначення для вирощування сільськогосподарської продукції загальною площею 7,4175 га на 15 років, яка розташована на території Барвінівської сільської ради Новомиколаївського району Запорізької області та належить ОСОБА_3 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1, виданого 24.11.2003 року

Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Згідно зі ст.. 18 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент укладення позивачем договору оренди землі, договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації.

Частиною 2 статті 125 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент укладення позивачем договору оренди землі, право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №51165071 від 29.12.2015. оспорюваний договір оренди землі зареєстровано у Новомиколаївському районному управлінні юстиції Запорізької області - державним реєстратором ОСОБА_5 (а.с.28).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

З договору оренди земельної ділянки , укладеного між сторонами , вбачається, що в договорі сторони обумовили і дійшли згоди щодо всіх істотних умов Договору оренди земельної ділянки, в тому числі й умови використання земельної ділянки: мети укладання договору, цільове призначення земельної ділянки та умови збереження стану об'єкта оренди.

Судом першої інстанції обґрунтовано не взято до уваги твердження позивача про відсутність у договорі всіх істотних умов, оскільки умовами спірного договору визначено об'єкт оренди, що випливає зі змісту п.п. 1.2 - 1.4 договору.

Пунктами 3.1 - 3.6 спірного договору врегульовано питання розміру орендної плати, її індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду. Так, за орендовану земельну ділянку орендар має сплатити орендодавцеві 7 215,96 грн. на рік.

Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів невнесення орендної плати відповідачем, порушення строків її внесення, відмови відповідача переглядати розмір орендної плати, що сталося, зокрема через неоднакове розуміння сторонами умов спірного договору.

Доводи позивача на відсутність у спірному договорі умови про індексацію орендної плати також є необґрунтованими, оскільки положення статті 15 Закону № 161-XIV щодо істотної умови про індексацію орендної плати слід розглядати в контексті частини третьої статті 21 цього Закону, відповідно до якої обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.

Отже, Закон № 161-XIV не передбачає обов'язкової індексації орендної плати, а залишає вирішення цього питання на розсуд сторін договору і у даній справі сторони спірного договору дійшли згоди не враховувати індекс інфляції при обчисленні орендної плати (п. 3.3 договору).

Крім того, колегія погоджується з висновком суду щодо необґрунтованості доводів ОСОБА_3 з приводу відсутності у спірному договорі істотної умови про відповідальність за невнесення орендної плати, оскільки у п. 12.1 міститься загальне правило, за яким у випадку порушення зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність відповідно до закону, що включає в себе і відповідальність за невнесення та/або несвоєчасне внесення орендної плати.

Окрім цього, доводи позивача щодо різниці у розмірах орендованої земельної ділянки, що зазначені у п. 1.2 договору (7,4175 га) та у державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 27.11.2003 (7,42 га) також є неспроможними, оскільки будь-яких доказів щодо порушення прав ОСОБА_3 як орендодавця внаслідок різниці у розмірах орендованої земельної ділянки, суду надані не були.

Сама по собі відсутність в договорі оренди землі, навіть, якоїсь з істотних його умов, якщо це не призводить до порушення прав сторін цього договору, не свідчить про порушення прав особи в момент укладення договору та не є підставою для визнання договору недійсним.

Про це неодноразово зазначалося Верховним Судом України, зокрема в постановах від 21.10.2016 року по справі № 710/2296/14-ц, від 09.12.2015 по справі 6-849цс15 року.

Таким чином, з огляду наведеного вбачається, що ОСОБА_3 не довела належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, щодо наявності підстав для визнання договору оренди землі недійсним з підстав визначених ч. 1 ст. 203 ЦК України.

Виходячи з наведеного, колегія приходить до висновку, що відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що спірний договір оренди землі від 28.10.2015 року містить всі істотні умови, передбачені ст. 15 ЗУ «Про оренду землі», а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст.374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 19 жовтня 2017 року у цій справі - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 19.04. 2018 року.

Головуючий:

Судді: