У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді - Притуляка С.А.,

за участю секретаря судового засідання - Коверченкової М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні подання головного державного виконавця Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянки ОСОБА_2 за межі України без вилучення паспортного документу до виконання своїх зобовязань,-

ВСТАНОВИВ:

Головний державний виконавець звернувся до суду із поданням, про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянки ОСОБА_2 за межі України без вилучення паспортного документу до виконання своїх зобовязань. Мотивуючи подання, державний виконавець посилається на ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», статтю 377-1 Цивільного процесуального Кодексу України та зазначає, що на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби Добропільського МРУЮ знаходиться зведене виконавче провадження ЄДРВП № 41571481 з примусового виконання виконавчого листа № 2а-8846 від 14.08.2012 року, рішення № 148/17 від 18.10.2013 року, про стягнення з ОСОБА_2, яка мешкає за адресою: м. Добропілля, м-н Молодіжний, 8/36 на користь Управління пенсійного фонду України в м. Добропілля та Добропільському районні суми боргу у розмірі 6354,64 грн. Однак, зобовязання, покладені на боржника добровільно ним не виконуються, Державним виконавцем в порядку ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження» направлено запити до Державної Податкової служби України щодо встановлення факту отримання доходів та відкритих розрахункових рахунків у фінансових установах, до Пенсійного Фонду України щодо перебування боржника на пенсійному обліку та отримання інформації про останнє місце роботи боржника, а також відповідно до ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» було направлено запит державного виконавця до Управління державної автоінспекції центр 1444 та управління Держгеокадастру у Добропільському районі про надання інформації про наявність зареєстрованих земельних ділянок та транспортних засобів належних на праві власності. При надходженні відповідей було встановлено, що боржник не працює та пенсію не отримує. 21.07.2016 року у рамках зведеного виконавчого провадження було винесено постанову про арешт майна боржника.

Державним виконавцем було здійснено вихід на територію за місцем мешкання боржника, але двері ніхто не відчинив, зі слів сусідів боржник за вищевказаною адресою зявляється дуже рідко, мешкає у іншому місті.

Згідно ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» було направлено запит до державної міграційної служби України, щодо надання інформації про видачу документа, що дає право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, згідно відповіді за облікам баз даних «ДІС» та «ЄІАС УМП» гр. ОСОБА_2, документованою паспортом України для виїзду за кордон не значиться.

Відповідно до ч. 4 ст. 441 ЦПК України ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження. Суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного (приватного) виконавця.

Державний виконавець у судове засідання не зявився.

Дослідивши додані до подання матеріали суд вважає подання таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України передбачене статтею 441 ЦПК України в новій редакції, тоді як державний виконавець, мотивуючи своє подання, посилається на ст. 377-1 ЦПК України у попередній редакції.

Так, згідно статті 441 ЦПК України:

. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Відповідно до ч. 1; п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції від 07 березня 2018 року, виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Під час здійснення виконавчого провадження виконавець має право у разі ухилення боржника від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобовязань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Згідно зі ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року зі змінами та доповненнями регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

За п. 5 ст. 6 вказаного Закону право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобовязань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом - до виконання зобов'язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

З аналізу даних норм слідує, що підставою для тимчасового обмеження у праві виїзду боржника є ухилення його від виконання зобовязань, покладених на нього рішенням, а сама по собі заборона виїзду за кордон є одним з найсуворіших заходів, що сприяє примусовому виконанню судових рішень, так як пов'язана з обмеженням конституційного права людини на вільне пересування та вибір місця проживання.

Згідно ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

В сенсі положення ч. 3 ст. 12 ЦПК України тягар доказування наявності умислу та обставин, наведених на підставу вимог подання, покладається у даному випадку на державного виконавця, який звертається до суду.

Проте, жодного доказу на доведення умисного ухилення боржника від виконання рішення суду державним виконавцем не надано. Так, відсутні будь-які докази того, що боржник взагалі обізнаний про відкриття виконавчого провадження, а отже, й про обовязок з виконання зобовязань за судовим рішенням. Доказів направлення за місцем мешкання (реєстрації) боржника, постанови про відкриття виконавчого провадження, суду надано не було.

Відсутність у боржника джерел доходу чи майна, за рахунок якого було б можливо задовольнити вимоги стягувача за виконавчим листом, а також не проживання боржника за місцем реєстрації не свідчить про його переховування від державного виконавця та свідоме ухилення від виконання встановленого судовим рішенням зобов'язання.

Згідно ч.4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, у справі «Гочев проти Болгарії» («Gochev v. Bulgaria» від 26.11.2009) Європейський суд з прав людини сформулював загальні стандарти щодо права на свободу пересування, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч.3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом (тобто бути пропорційним меті його застосування). При цьому при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід памятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме погашенню заборгованості; проте навіть якщо зазначене обмеження свободи пересування було виправданим на самому початку, воно може стати непропорційним і таким, що порушує права людини, якщо воно автоматично продовжуватиметься протягом тривалого періоду. Тому застосування такого обмеження має періодично переглядатися судом (принаймні в останній інстанції) з метою зясування доцільності його подальшого застосування, причому обсяг судового розгляду повинен дозволити суду взяти до уваги всі фактори, й у тому числі ті, що стосуються пропорційності такого обмеження.

У справі «Хлюстов проти Росії» («Khlyustov v. Russia» від 11.07.2013 року) ЄСПЛ також застосував указані стандарти при вирішенні питання щодо заборони виїзду боржника за кордон у звязку з невиконанням судового рішення про стягнення заборгованості. Зокрема, ЄСПЛ не погодився з владою РФ з питання додержання в результаті накладення обмеження на право заявника залишати свою країну принципу, згідно якого таке обмеження має бути необхідним в демократичному суспільстві в контексті п.3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції. Європейський Суд вказав, що необхідність додержання цього принципу закладена і в національному законодавстві, яке не передбачає автоматичного накладення таких обмежень.

Таким чином, на переконання суду, державним виконавцем не було вчинено всіх необхідних та можливих дій щодо спонукання боржника до виконання судового рішення, відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що боржник, будучи обізнаним про наявність в нього зобовязань за судовим рішенням, маючи змогу виконати його, свідомо не виконує зобов'язання без будь-яких поважних причин.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що дане подання є необґрунтованим, наявність достатніх правових підстав для обмеження у праві виїзду за межі України є недоведеною, а отже, з метою недопущення порушення гарантованих Конституцією свободи пересування та права на вільний вибір місця проживання, вважає необхідним відмовити в його задоволенні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 260, 261, 263, 441 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

В задоволенні подання головного державного виконавця Добропільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області ОСОБА_1 про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду громадянки ОСОБА_2 за межі України без вилучення паспортного документу до виконання своїх зобовязань - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Донецької області або через Добропільський міськрайонний суд Донецької області протягом 15 днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на подання апеляційної скарги з клопотанням про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.А. Притуляк

12.04.2018