ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №592/250/17

Провадження № 22-ц/788/555/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хвостика С.Г.(суддя-доповідач),

суддів Левченко Т.А., Собини О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

та позивача ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника відповідача Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ОСОБА_4,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року в складі судді Бичкова І. Г., ухваленого у м. Суми, , повний текст якого складений 05 лютого 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Ковпаківський відділ державної виконавчої служби міста Суми Головного територіального управління юстиції у Сумській області про зобов'язання нарахувати відсотки за договором банківського вкладу та виплатити кошти у валюті вкладу.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснити перерахунок по договору № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року, а саме: провести нарахування відсотків по депозиту за відсотковою ставкою, передбаченою договором, провести нарахування відсотків за останній місяць вкладу та виплатити вказані грошові кошти у валюті вкладу.

Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позову. При цьому, відповідач вказує на ті обставини, що позивач був обізнаний про наявність додаткового рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 грудня 2015 року по справі № 592/3038/15-ц, яким з нього на користь ОСОБА_5 було стягнуто 3550 доларів США основної суми депозиту та ? частину нарахованих відсотків відповідно до договору № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року, однак, у добровільному порядку його не виконав, тому державний виконавець направив на адресу ПАТ КБ «ПриватБанк» платіжну вимогу № 17/01 від 07 листопада 2016 року про списання 3550 доларів США основної суми вкладу, яка була виконана 08 листопада 2016 року, що, на думку відповідача, свідчить про дострокове розірвання договору вкладу. В той же час, як вказав Банк, позивач відмовився від оформлення нового вкладу і 29 грудня 2016 року йому було видано залишок коштів в національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти, встановленому в ПАТ КБ «ПриватБанк», що узгоджується з вимогами підп. 6 п. 6 постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 13 грудня 2016 року № 410 у редакції, чинній на день виплати коштів. Крім того, відповідач посилається на необґрунтованість вимоги ОСОБА_1 щодо проведення нарахування процентів за останній місяць вкладу, оскільки, як він вважає, у день розірвання договору 08 листопада 2016 року позивачу були нараховані проценти. При цьому, Банк посилається на те, що позивач не вказує, за який саме місяць повинен бути здійснений перерахунок. Також Банк зазначає, що суд безпідставно не залучив до участі в справі колишню дружину позивача ОСОБА_5, оскільки рішення суду впливає і на її права та обов'язки.

З огляду на викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що сума вкладу та нараховані проценти були виплачені позивачу відповідно до вимог законодавства та умов договору.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 про задоволення апеляційної скарги та позивача ОСОБА_1 і його представника ОСОБА_2 про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції правильно встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року ОСОБА_1 передав ПАТ КБ «ПриватБанк» грошові кошти у сумі 7100 доларів США для розміщення на депозитному вкладі на 366 днів по 10 листопада 2015 року включно з нарахуванням процентів по ставці 11% річних, період нарахування процентів по вкладу - 1 місяць (а.с. 35).

Згідно з п. 5 вказаного вище договору, якщо вкладник вимагає повернути чистину вкладу зобов'язання по вкладу припиняються і вклад повертається. За бажанням на залишок суми можна оформити новий вклад.

Відповідно до п. 7 договору, якщо по закінченню трьох календарних днів після надходження коштів на вклад «до запитання» вкладник не витребував суму вкладу чи її частину, то він поручає Банку перерахувати всю суму коштів із вкладу «до запитання» на даний депозит. Процентна ставка по вкладу на новий строк відповідає ставці, яка діє в Банку для заново оформлюваних вкладів. Продовження вкладу відбувається без оформлення додаткових угод до договору. Відрахування нового строку вкладу починається з дати надходження коштів на депозит «до запитання». Додатково на новий строк вкладу Банк збільшує процентну ставку (далі надбавка), розмір надбавки вказаний в Умовах і правилах надання банківських послуг.

Пунктом 13 договору передбачено, що у разі повернення частини вкладу на вимогу вкладника, якщо строк вкладу вже був продовжений один чи декілька разів, проценти за кожний повний строк вкладу сплачуються в повному розмірі. Проценти за останній строк вкладу, який на момент розірвання договору ще не сплив, виплачуються за умовами п.п. 11, 12 договору.

Зокрема, якщо договір розривається до закінчення після спливу шести місяців з дати його оформлення, але до закінчення строку вкладу, вказаного в розділі «Дані за вкладом», то сума вкладу повертається. За неповний строк вкладу проценти сплачуються по заниженій в 2 рази ставці за фактичну кількість днів, які пройшли з дати оформлення вкладу, або продовження його строку до дня розірвання договору (п. 12).

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2015 року по цивільній справі № 592/3038/15-ц позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано грошові кошти в сумі 7100 доларів США, розміщені в ПАТ КБ «Приватбанк», та нараховані проценти за весь час розміщення коштів відповідно до договору № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року спільною сумісною власністю подружжя. Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину спільних коштів, які знаходяться в ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до вищезазначеного договору, та на нараховані відсотки за весь час розміщення коштів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 3350 грн., які сплачені ОСОБА_1 за власне навчання. В задоволенні інших позовних вимог про стягнення коштів на виконання зобов'язань за договором страхування та витрат на ремонт автомобіля було відмовлено за необґрунтованістю.

В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя було відмовлено за необґрунтованістю.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалами Ковпаківського районного суду м. Суми від 31 березня 2015 року та від 03 листопада 2015 року (а. с. 36 - 38).

Крім того, додатковим рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 21 грудня 2015 року проведено поділ спільного майна подружжя, шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 3550 доларів США, як основної суми депозиту та - 1/2 частини нарахованих відсотків, розміщених в ПАТ КБ «Приватбанк», відповідно до договору № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року (а. с. 39).

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 22 лютого 2016 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 07 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя скасовано. Визнано грошові кошти в сумі 50000 грн., які були зняті 27 лютого 2015 року з депозитного рахунку в ПАТ КБ «Приватбанк», спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1та ОСОБА_5 Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 1/2 частину депозитних коштів в сумі 25000 грн. В іншій оскарженій частині рішення суду було залишено без змін (а. с. 40 - 42).

З постанови державного виконавця Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ у Сумській області від 26 квітня 2016 року вбачається, що на примусовому виконанні у відділі ДВС перебував виконавчий лист № 592/3038/15-ц, виданий 01 квітня 2016 року Ковпаківським районним судом м. Суми про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 боргу в сумі 3550 доларів США з депозиту та - 1/2 частини нарахованих процентів (а.с. 43).

08 листопада 2016 року на підставі платіжної вимоги № 17/01 від 07 листопада 2016 року про перерахунок 3550 доларів США Банк перевів на рахунок Головного територіального управління юстиції грошові кошти в сумі 90775,98 грн., з призначення платежу: для стягнення згідно виконавчого листа № 592/3038/15-ц (а.с. 46, 103, 104).

Дублікатами квитанцій також підтверджується той факт, що 08 листопада 2016 року з рахунку ОСОБА_1 у ПАТ КБ «ПриватБанк» останнім було списано 3350 доларів США та 200 доларів США (а.с. 115 - 117).

Розпорядженням державного виконавця, затвердженого 17 березня 2017 року в.о. начальника Ковпаківського ВДВС м. Суми ГТУЮ в Сумській області, кошти в сумі 82441,80 грн., що надійшли 08 листопада 2016 року на валютний рахунок ГТУЮ при примусовому виконанні виконавчого документа № 592/3038/25, вирішено перерахувати ОСОБА_5 (а.с. 170).

29 грудня 2016 року відповідач виплатив позивачу грошові кошти з депозитного рахунку в сумі 87099,67 грн., що підтверджується квитанцією Банку про виплату готівки (а. с. 188).

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що Банк порушив умови договору № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року та безпідставно перерахував позивачу суму вкладу в національній валюті України, провів перерахунок процентів по зниженій ставці та не виплатив позивачу відсотки за останній місяць, коли кошти були на вкладі. Тому суд зобов'язав ПАТ КБ «ПриватБанк» провести нарахування відсотків по депозиту за відсотковою ставкою, передбаченою договором, провести нарахування відсотків за останній місяць вкладу та виплатити грошові кошти у валюті вкладу.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов'язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно до положень статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Виходячи з вимог, ч. 1 ст. 1058 ЦК України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» йдеться про те, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або в безготівковій формі, у валюті України або іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Частиною 1 ст. 1060 ЦК України визначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Відповідно до ч. 5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Статтею 1071 ЦК України передбачено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.

Згідно з п.п. 1, 4, 5.2, 5.3 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, платіжна вимога - розрахунковий документ, що містить вимогу стягувача або в разі договірного списання отримувача до банку, що обслуговує платника, здійснити без погодження з платником переказ визначеної суми коштів з рахунку платника на рахунок отримувача. Примусове списання коштів банки виконують з рахунків, які відкриті клієнтами в банках відповідно до нормативно-правових актів Національного банку, що регулюють порядок відкриття та використання рахунків. Примусове списання коштів з рахунків платників ініціюють стягувачі [орган державної виконавчої служби (державні виконавці) та приватні виконавці] на підставі виконавчих документів, установлених законами України.

Крім того, постановою правління Національного банку України від 28 липня 2008 року № 216 затверджено Положення про порядок виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів і змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України.

Зокрема, п.п. 5.2, 5.3 вищевказаної постанови визначено, що платіжна вимога на списання подається органом державної виконавчої служби безпосередньо до уповноваженого банку, у якому відкрито рахунок клієнта-боржника/коррахунок банку-боржника [така платіжна вимога обов'язково має містити підпис відповідального виконавця уповноваженого банку або органу, що здійснює казначейське обслуговування державних коштів (далі - орган казначейства), що обслуговує орган державної виконавчої служби, та відбиток штампа уповноваженого банку або органу казначейства, що обслуговує орган державної виконавчої служби], або через уповноважений банк чи орган казначейства, що обслуговує орган державної виконавчої служби. Уповноважений банк виконує платіжну вимогу на списання визначеного в ній виду іноземної валюти або банківського металу лише в межах наявних відповідних коштів в іноземній валюті та/або банківських металів на рахунку клієнта-боржника/коррахунку банку-боржника.

Таким чином, із матеріалів справи вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору банківського вкладу. Зокрема, договір № SAMDNWFD300 «Вклад стандарт на 12 місяців» від 10 листопада 2014 року був продовжений за згодою сторін на новий строк, оскільки його умовами була передбачена автоматична пролонгація вкладу (без додаткового погодження між сторонами), а 08 листопада 2016 року на підставі платіжної вимоги № 17/01 від 07 листопада 2016 року відбулося часткове примусове списання депозитних коштів з метою забезпечення реального виконання рішення суду.

Наведені вище норми права та встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач має право на виплату процентів на суму вкладу за ставкою, передбаченою договором, а саме: 11 % річних у грошовій одиниці вкладу, оскільки відповідач не довів належними та допустимими доказами того, що позивач ОСОБА_1 звертався до Банку з вимогою про розірвання договору, внаслідок чого виплата процентів повинна відбуватися по заниженій у два рази процентній ставці відповідно до положень п. 12 договору вкладу.

При цьому, колегія суддів враховує вимоги п. 14 договору, яким передбачено, що при поверненні вкладу без зниження процентної ставки вкладнику повертається сума вкладу і в повному обсязі виплачуються проценти, які нараховані згідно з умовами договору за фактичний строк користування вкладом.

Та обставина, що Банк 08 листопада 2016 року виконав платіжну вимогу виконавчої служби і перерахував на рахунок Головного територіального управління юстиції грошові кошти в сумі 90775,98 грн., знявши їх із депозитного рахунку позивача, не може бути підставою для відмови у позові, оскільки списання коштів, яке відбулося у порядку примусового виконання рішення суду, не можна вважати достроковим розірванням договору за ініціативою вкладника.

Що стосується доводів відповідача в апеляційній скарзі про те, що позивач відмовився від оформлення нового вкладу, тому йому 29 грудня 2016 року було видано залишок суми вкладу в національній валюті за курсом купівлі доларів США, встановленої в ПАТ КБ «ПриватБанк» відповідно до вимог підп. 6 п. 6 постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 13 грудня 2016 року № 410 у редакції, чинній на день виплати коштів, нормами якої передбачено право уповноважених банків достроково повертати вклади, залучені в іноземній валюті за всіма типами договорів у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти уповноваженого банку на день проведення операції, то вони не заслуговують на увагу колегії суддів, виходячи з наступного.

Згідно з умовами договору від 10 листопада 2014 року вклад був продовжений за згодою сторін на новий період, тобто з 11 листопада 2015 року по 11 листопада 2016 року включно. Встановлено, що дія договору в зазначений період не припинялася, кошти вкладнику достроково не поверталися, оскільки ні Банк, ні ОСОБА_1 не скористались правом розірвати договір у вказаний період, тому відсотки в даному випадку мають бути нараховані та виплачені в повному об'ємі за процентною ставкою, визначеною умовами договору, зокрема, п.п. 14, 26.

З огляду на викладене, посилання Банку в апеляційній скарзі на підп. 6 п. 6 постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 13 грудня 2016 року № 410, яким регулюється питання дострокового повернення вкладу, є безпідставними.

Твердження Банку в апеляційній скарзі на необґрунтованість вимоги позивача щодо проведення нарахування відсотків та їх виплати у валюті вкладу, в тому числі і за останній місяць депозиту не можна взяти до уваги, оскільки з матеріалів справи вбачається, що вкладник відмовився від продовження дії договору на новий строк, тому 29 грудня 2016 року Банк видав йому депозитні кошти не у валюті вкладу, не повернувши, при цьому, проценти за останній місяць дії договору. Отже, проценти за останній місяць вкладу, як і сама сума депозиту, мали бути нараховані та виплачені з урахуванням вимог п. 14, 26 договору.

При цьому, колегія суддів бере до уваги і ті обставини, що Банк не спростував належними та допустимими доказами посилання позивача на те, що за останній місяць дії договору вкладу проценти за користування коштами взагалі не нараховувались та не виплачувались вкладнику.

Що стосується посилання банку в апеляційній скарзі на підп. 6 п. 6 постанови Правління Національного банку України «Про врегулювання ситуації на грошово-кредитному та валютному ринках України» від 13 грудня 2016 року № 410, то в ній йдеться про повернення вкладів, залучених в іноземній валюті за всіма типами договорів, у національній валюті за курсом купівлі іноземної валюти уповноваженого банку на день проведення операції при умові дострокового повернення вкладу.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що позивач просив повернути вклад після закінчення дії договору, але у валюті вкладу.

Таким чином, з огляду на викладене, колегія суддів не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що сума вкладу та нараховані проценти були виплачені позивачу відповідно до вимог законодавства та умов договору, оскільки обставини щодо порушення прав позивача знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

Посилання відповідача на безпідставне не залучення до участі у справі ОСОБА_5О не має правового значення для вирішення даної справи та не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до вимог 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, коли суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи і дав їм належну оцінку, тому оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, так як відповідає нормам матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 25 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не може бути оскаржена у касаційному порядку.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина