Дата документу 06.06.2018
Справа 320/1567/18
06 червня 2018 року Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області у складі:
головуючого - судді Урупи І.В.
за участю секретаря судового засідання - Литвиненко В.Є.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1О ,
відповідач ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням,
Позивач в позовній заяві просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, посилаючись те, що він є власником квартири № 63 за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Вакуленчука 61 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3 Відповідно до довідки від 05.12.2017 року, за вказаною адресою зареєстрований відповідач, який є членами сім'ї колишнього власника. Місце проживання відповідача по справі на теперішній час йому не відоме. Оскільки відповідач зареєстрований, однак не проживає за вказаною адресою, він вимушений сплачувати за нього комунальні послуги, а отже, дії відповідача порушують його права як власника вказаної квартири.
Позивач в судове засідання не зявився, від нього надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти вирішення справи у заочному порядку.
Відповідач в судове засідання не зявився, викликався до суду належним чином через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке було розміщене 08 травня 2018 року, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав.
Крім того, судові повістки про виклик до суду надсилалися йому за зареєстрованим у встановленому порядку місцем його проживання та повернулася до суду за відсутністю за адресою місця проживання за закінченням терміну зберігання. Іншої адреси відповідач суду не повідомляв.
Відповідно до ст.128 ч. 7. ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку.
Відповідно до ст.128 ч. 8 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Відповідно до вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Ухвалою судді Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19.03.2018 провадження у справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачаються наступні обставини.
Позивач є власником квартири № 63 за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Вакуленчука 61 відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 19.12.2017, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_3, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно № 108203785 від 19.12.2017.
Відповідно до довідки голови будинку від 05.12.2017 ОСОБА_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, однак не проживає з 2005 року. /а.с.11/
В силу того, що відповідач зареєстрований в квартирі, але в не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належною йому квартирою.
Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.
Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їхні діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в ч. 2 цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.
Відповідач був зареєстрований в квартирі, як член сімї колишнього власника.
Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції і органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві, серед іншого, для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.
Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Згідно пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту.
Частиною другою статті 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.
За змістом наведених вище правових приписів право особи на користування чужим майном, зокрема житловим будинком чи квартирою, підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України.
Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року, винесеній за результатами розгляду справи № 6-2931цс16.
Враховуючи той факт, що відповідач добровільно залишив квартиру і на даний час в ній не проживає, був зареєстрований в будинку, як член сімї колишнього власника, із припиненням права власності якого його право користування жилим приміщенням втрачається, суд приходить до висновку про наявність підстав для припинення права відповідача користуватися чужим майном (квартирою) на підставі частини другої статті 406 ЦК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 12,81,89,133,141,263,26, 280-282 ЦПК України, ст. 317,319, 321, 391,401,405,406 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратили право користування жилим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2.
Заочне рішення може бути переглянуте Мелітопольським міськрайонним судом за письмовою заявою відповідача. Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення.
На рішення може бути подана апеляційна скарга позивачем до апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ст.284 ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне судове рішення складено 06.06.2018.
Суддя: