Справа № 359/8379/17 Головуючий у І інстанції Журавський В. В.
Провадження № 22-ц/780/1614/18 Доповідач у 2 інстанції Лівінський С. В.
Категорія 54 10.04.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 359/8379/17 Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

Лівінського С.В. (суддя-доповідач),

Березовенко Р.В.,

Олійника В.І.,

секретар судового засідання Шуляк Д.О.,

позивач - ОСОБА_4 (апелянт),

відповідач - Інститут розведення і генетики тварин імені М.В. Зубця Національної академії аграрних наук України ( апелянт),

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційними скаргами Інституту розведення і генетики тварин імені М.В. Зубця Національної академії аграрних наук України, в особі представника Пащенка Павла Васильовича, та ОСОБА_4 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Журавського В.В. від 23 січня 2018 року ( повне рішення складено 29 січня 2018 року),

В С Т А Н О В И В :

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Інституту розведення і генетики тварин імені М.В. Зубця Національної академії аграрних наук ( далі також НААН) України з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 04 липня 2016 року вона була звільнена з посади провідного юрисконсульта підприємства. При звільненні відповідач повинен був виплатити їй вихідну допомогу, проте цього обов'язку не виконав та здійснив вказану виплату лише 03 серпня 2017 року.

З врахуванням уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 04 липня 2016 року по 01 серпня 2017 року в розмірі 44167, 38 грн, а також інфляційне збільшення боргу в розмірі 6980, 13 грн та 3% річних у розмірі 1427 грн, індексацію заробітної плати у розмірі 1012,99 грн, а всього 53587, 50 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто із інституту розведення і генетики тварин ім. В.М. Зубця НААН України на користь ОСОБА_4 невиплачений заробіток за час затримки розрахунку з 04 липня 2016 року по 05 серпня 2017 року в розмірі 44167, 38 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Сторони з судовим рішенням не погодилися і подали апеляційні скарги.

Інститут розведення і генетики тварин імені М.В. Зубця НААН України вважає, що судове рішення ухвалене за неповного з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи. Просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_7 середній заробіток за час затримки розрахунку за спірний період в розмірі 1500 грн, з утриманням з цієї суми податків та інших обов'язків платежів.

ОСОБА_4 вважає, що вказане судове рішення ухвалене з порушенням норм матеріального права. Просила змінити оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з врахуванням інфляційних втрат, індиксації заробітної плати та відсотків за незаконне користування коштами.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що скарги до задоволення не підлягають.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи таке.

З 04 липня 2016 року ОСОБА_4 звільнена з посади провідного юрисконсульта у зв'язку з скасуванням рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області Апеляційним судом Київської області та поновленням на роботі працівника, який раніше виконував цю роботу.

В день звільнення відповідач не здійснив виплату ОСОБА_4 вихідної допомоги у розмірі не менше середнього місячного заробітку, що складає 2435, 70 грн.

Розмір такої заборгованості не оспорювався і відповідачем.

Затримка розрахунку виплати вихідної допомоги при звільненні тривала 272 дні з 04 липня 2016 року по 01 серпня 2017 року.

Середній заробіток за час затримки розрахунку складає 162, 38 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, міськрайонний суд виходив з того, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги за період з 04 липня 2016 року по 01 серпня 2017 року в розмірі 44167, 38 грн являються обґрунтованими. В решті правові підстави для стягнення спірних коштів відсутні.

Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.

Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, в тому числі й тим, на які посилаються апелянти, і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, обґрунтовано задовольнивши позов частково.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно з п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів.

За наведеного, не зважаючи на доводи відповідача в апеляційній скарзі, висновок місцевого суду про те, що з нього на користь позивача підлягає стягненню невиплачений заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 44167, 38 грн (162,38 х 272) являється правильним.

Доводи апеляційної скарги Інституту розведення і генетики тварин ім. Зубця НААН України щодо не застосування судом принципу співмірності при визначені розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні являються наслідком помилкового тлумачення норм права.

Помилковим являється і посилання відповідача в апеляційній скарзі на правові позиції Верховного суду України у конкретних справах, оскільки обставини наведених справах є відмінними від обставин даної справа.

Не може колегія суддів визнати обґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_4

Відповідно до статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання та поширює свою дію на всі види зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов'язання слід з'ясувати: чи існує зобов'язання між сторонами, чи це зобов'язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов'язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

Саме такого висновку щодо застосування спірних норм права, дійшов Верховний Суд України в постанові від 23 червня 2017 року № 6-2795цс15.

Цей висновок, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегією суддів враховано при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Крім того, у відповідності до ч. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.

Згідно з ст. 2 цього Закону індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема оплата праці (грошове забезпечення).

Відповідно до ст. 1 «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Тому, не зважаючи на заперечення в апеляційній скарзі позивача, місцевим судом в решті позову відмовлено правильно.

Інші доводи апеляційних скарг зводяться до помилкового тлумачення норм права і також не спростовують висновки суду першої інстанції та не доводять порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, що тягнуть за собою скасування або зміну судового рішення.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім того, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно з яким, Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ч. 6 ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 268, 375, 367, 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Апеляційні скарги Інституту розведення і генетики тварин імені М.В. Зубця Національної академії аграрних наук України та ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: С.В. Лівінський

Р.В. Березовенко

В.І. Олійник