Апеляційне провадження № 22-ц/824/3164/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 754/15576/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приват Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4,

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк», подана його представником Далієм Сергієм Олександровичем,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва, ухваленого 4 вересня 2018 року під головуванням судді Лісовської О.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивував тим, що 29.12.2006 між ним та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого Банк зобов'язався надати відповідачу кредит у розмірі 12 812, 18 доларів США із терміном повернення до 28.12.2011, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Однак, відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, кредит та відсотки не сплатив, у зв'язку з чим виник борг у розмірі 26 073, 42 доларів США. Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань між банком та ОСОБА_5 був укладений Договір поруки від 29.12.2006 року, відповідно до умов якого вона зобов'язалася перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (штрафу, пені) у розмірі, у строки та у порядку, передбачених договором про надання кредиту.

Враховуючи уточнення позовних вимог від 12.10.2017, банк остаточно просив стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість у розмірі 11 013,03 дол. США, що складає 293 547,97 грн. за кредитним договором від 29.12.2006.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 звернулася з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про припинення поруки та повернення безпідставно стягнутих коштів.

Свої вимоги мотивувала тим, що банком пропущений строк для пред'явлення кредитором вимоги до поручителя, що призвело до припинення договору поруки 05.08.2007 року. Банком без відповідної правової підстави було списано з її рахунку грошові кошти у розмірі 15195, 79 грн. Оскільки врегулювати спірні правовідносини з банком вона не може, тому вимушена звернутися з зустрічним позовом, в якому просила суд припинити правовідношення поруки за договором поруки від 29.12.2006 року, за яким вона виступала поручителем; стягнути з Банку на її користь безпідставно стягнуті кошти у розмірі 15195, 79 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 4 вересня 2018 року у задоволенні позову Пат КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 - задоволено частково. Припинено поруку за договором від 29.12.2006 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5

В іншій частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник АТ КБ «ПриватБанк» подав апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд неповно дослідив обставини у справі, оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальником має здійснюватися частинами з 20 по 25 число кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Ненаправлення вимоги позасудового врегулювання спору не є перешкодою для реалізації права кредитора звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду.

Пунктом 12 договору поруки передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. Строк дії договору поруки встановлено до 28.12.2016.

В судове засіданні апеляційного суду представник ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 не з'явилися. Про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи

ОСОБА_4 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається.

Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому у законодавстві визначаються різні поняття: такі як &qu1p;строк дії договору&quex; та &qu:1;строк (термін) виконання зобов'язання&q? у; (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Відмовляючи у задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущений строк звернення до суду з вказаним позовом. Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 суд вважав їх доведеними в частині припинення поруки. В іншій частині позовні вимоги не знайшли свого підтвердження.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 29.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_7 був укладений Кредитний договір, відповідно до якого відповідачу було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 12812, 18 доларів США із сплатою відсотків та строком повернення до 28.12.2011 року.

29.12.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений Договір поруки, відповідно до умов якого відповідачка зобов'язалася перед позивачем у повному обсязі солідарно відповідати за виконання відповідачем ОСОБА_4 зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (штрафу, пені) у розмірі, у строки та у порядку, передбачених договором про надання кредиту.

Банк свої зобов'язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачу грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки, але при цьому відповідач ОСОБА_4 зобов'язання за Кредитним договором у повному обсязі не виконав, у зв'язку з чим виникла заборгованість, що становить станом на 08.11.2016 року 26073, 42 доларів США, зокрема:

- заборгованість за кредитом - 6791, 00 доларів США;

- заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 1600, 44 доларів США;

- заборгованість по комісії за користування кредитом - 459, 00 доларів США;

- пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 17222, 98 доларів США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24.12.2009 року з відповідача ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за договором від 29.12.2006 року у розмірі 7453, 27 доларів США та судові витрати, при цьому відмовлено у задоволенні позовних вимог про звернення стягнення на предмет застави.

На виконання судового рішення позивач звернувся до виконавчої служби із виконавчим документом та заявою про відкриття виконавчого провадження, у зв'язку з чим було відкрито виконавче провадження 03.08.2010 року. У межах виконавчого провадження у відповідача був вилучений транспортний засіб, що є предметом застави за даними договірними зобов'язаннями.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 06.03.2012 року у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_5 відмовлено.

Таким чином, про порушення відповідачем ОСОБА_7 зобов'язання щодо сплати кредитних коштів позивачу було відомо вже з 2009 року, коли він вперше звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Після постановлення судом рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, позивач знову звертається до суду з даним позовом вже у грудні 2016 року, після спливу 4 років.

Як вбачається, сторонами встановлено як строк дії договору, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів.

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Таким чином, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України.

Згідно письмової заяви від 21.02.2017 року, відповідачем подано заяву про застосування до позовних вимог про стягнення боргу з ОСОБА_4 строків позовної давності.

Отже, виходячи з вищенаведених норм діючого законодавства та встановлених по справі обставин, суд прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_4, оскільки позивачем пропущений строк звернення до суду з позовом.

Аналогічна правова позиція викладені і у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі № 6-1349цс15.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом наведених норм цивільного законодавства правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, якщо правочин недійсним не визнавався і його недійсність прямо не встановлена законом, відтак він є чинним і підлягає виконанню.

Згідно із п. 5 Договору поруки у випадку невиконання боржником якого-небудь зобов'язання, передбаченого п. 1 цього Договору, Кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов'язання.

Пунктом 6 Договору поруки визначено, що поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі Кредитора, на протязі 5 календарних днів з моменту отримання вимоги, зазначеної в п. 5 цього Договору.

Згідно розрахунку заборгованості, що наявна у матеріалах справи, заборгованість за щомісячними платежами за цим договором у позичальника виникла 05.02.2007 року.

Згідно із ч. 2 ст. 54, ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частинами позики, що залишилася, та сплати процентів.

З огляду на це у банка настає право вимоги від позичальника виконання основного зобов'язання не з моменту закінчення строку дії договору, а з моменту прострочення повернення чергової частини грошових коштів.

Погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд із встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, що виникло на основі договору.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Проте, позивачем під час розгляду справи в суді першої інстанції не було надано належних доказів того, що на адресу відповідача ОСОБА_5 направлялися вимоги банку про дострокове погашення боргу, а позов було пред'явлено лише у грудні 2016 року.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині підлягають відхиленню та спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язань боржником.

Згідно із ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, встановлених договором поруки.

Частиною 1 статті 598 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема: на вимогу однієї із сторін у випадках, встановлених договором або законом (ч. 2 ст. 598 ЦК України); виконанням (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням боржника і кредитора в одній особі (ст. 606 ЦК України); неможливістю виконання (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи (ст. 608 ЦК України); ліквідацією юридичної особи (ст. 609 ЦК України).

Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ &q?д';Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин&qun:; № 5 від 30.03.2012 року пред'явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Як встановлено судом, у ОСОБА_4О з 05.02.2007 виникла заборгованість за щомісячними платежами, доказів направлення вимоги про дострокове погашення боргу поручителю надано не було, а позов пред'явлено лише у грудні 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України.

Таким чином, є підстави вважати, що порука за договором від 29.12.2006 року є припиненою.

Відповідно до вимог ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цих статей застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Вказані норми застосовуються також до вимоги про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язання; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Положення ст. 1213 ЦК України передбачають, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі.

Відповідно до ст. 1214 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов'язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, має право вимагати відшкодування зроблених нею необхідних витрат на майно від часу, з якого вона зобов'язана повернути доходи.

Проте, ОСОБА_5 не надано належних доказів на підтвердження того, що вказані у роздруківці суми списаних коштів були списані банком без погодження з нею, тому зустрічні позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Стаття 95 ЦПК України визначає що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

Таким чином, при розгляді цієї справи судом першої інстанції зроблений вірний висновок, щодо вирішення спору, який виник між сторонами.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що судом неправильно застосовано норми матеріального права щодо відносин, які виникли за договором поруки спростовується встановленими обставинами та матеріалами справи.

Доводи апеляційної скарги були предметом детального дослідження й ретельної оцінки судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, про що свідчить зміст оскаржуваного судового рішення. Таким чином, ці доводи зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 367 ЦПК України не належить до повноважень суду апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті справедливе рішення.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 4 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником Далієм Сергієм Олександровичем,- без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 29.11.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: