Справа № 428/1051/16-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді - Бароніна Д.Б.,

за участю секретаря - Бондаренко І.С.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа - ОСОБА_6, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа - ОСОБА_6.

В обґрунтування уточненого позову представник позивача вказав, що 07 жовтня 2014 року, приблизно о 19 годині, більш точніший час не встановлено, ОСОБА_6, перебуваючи, відповідно до Наказу начальника ГУ МВС України в Луганський області за № 248 «По особливому складу» від 26 серпня 2014 року, на посаді міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1», у зв'язку з чим являючись службовою особою, на посту № 3 блокпосту «Карбоніт» по вулиці Піонерській міста Золоте-1 Луганської області, будучи озброєним табельною зброєю - автоматом марки «АК-74» з бойовими набоями, проявляючи злочинну самовпевненість, і, відповідно, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, зокрема, розуміючи можливість влучення кулею у водія автомобілю, при цьому, розраховуючи на свої навички із стрільби з автомату та прицілюванню у нижню частину автівки, здійснив з належної йому табельної зброї - 1 попереджувальній постріл у повітря, після чого, розуміючи, що транспортний засіб не зупинився, - 3 постріли в нижню частину транспортного засобу позаду, 3 кулі з яких, потрапивши у задню кришку багажника та металеву перетинку стінки заднього пасажирського сидіння, деформувавшись у 6 осколків (фрагментів куль), та, змінивши траєкторію, влучили у водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_7, що рухався в межах проїзної частини автодороги впродовж вулиці Піонерській міста Золоте-1 Луганської області, у напрямку селища Карбоніт Луганської області, які призвели до смерті останнього, що настала від сліпого вогнепального кульового поранення лівої поперекової ділянки з пошкодженням лівої нирки, пораненнями тонкої кишки, брижейки тонкої та товстої кишки, ускладненого гострою зовнішньою та внутрішньою кровотечею, недокров'ям внутрішніх органів. ОСОБА_3 залучена до кримінального провадження як потерпіла, оскільки кримінальним правопорушенням їй завдана майнова та моральна шкода. Вироком Лисичанського міського суду Луганської області від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 119 КК України (вбивство через необережність) та засуджений до позбавлення волі на строк 4 роки 06 місяців. Вирок суду набрав законної сили 23 листопада 2017 року. Предметом даного позову є відшкодування державою шкоди, понесених в наслідок протиправних дій з боку службової особи органу державної влади. Неправомірними суспільно-небезпечними діями ОСОБА_6 потерпілій ОСОБА_3 завдано матеріальної шкоду у розмірі 1119871 грн. 31 коп. (1070032 грн. 89 коп. у вигляді недоотриманої заробітної плати померлого + 46022 грн. 92 коп. у вигляді соціальних пільг при майбутньому виході на пенсію померлого + 3815 грн. 50 коп. витрат, пов'язаних з похованням померлого). Окрім матеріальної шкоди, неправомірними суспільно-небезпечними діями ОСОБА_6 також завдано позивачу немайнових втрат, спричинених моральними та фізичними стражданнями, які привели до негативних змін у житті потерпілого: щоденні думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, негативні переживання та спогади, тривога, емоційні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов'язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замкнення, бажання уникати контактів, обурення. Були порушені актуальні життєві плани позивача, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив. Наслідки події, що сталася, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу, обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, що і дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання. Позивач, заподіяні їй психологічні (моральні) страждання оцінює у розмірі 700000 грн. 00 коп. Майнова та моральна шкода завдана ОСОБА_3 кримінальним правопорушенням, скоєним службовою особою органу державної влади ОСОБА_6, у зв'язку з чим вона звернулася до суду з даним позовом в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного казначейства України на користь ОСОБА_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, паспорт громадянки України серії НОМЕР_2, виданий Золотівським ВМ Первомайського МВ УМВС України в Луганській області 25.09.2007 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, майнову шкоду (збитки), завдану їй кримінальним правопорушенням, скоєним службовою особою органу державної влади в розмірі 1119871 (один мільйон сто дев'ятнадцять тисяч вісімсот сімдесят одна) грн. 31 коп.;

- стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів зі спеціально визначеного для цього рахунку Державного казначейства України на користь ОСОБА_3, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, паспорт громадянки України серії НОМЕР_2, виданий Золотівським ВМ Первомайського МВ УМВС України в Луганській області 25.09.2007 року, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, моральну (немайнову) шкоду, завдану їй кримінальним правопорушенням, скоєним службовою особою органу державної влади в розмірі 700000 (сімсот тисяч) грн. 00 коп.

В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги з підстав, які викладені в уточненому позові, просив уточнений позов задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що позивач досі продовжує зазнавати сильних душевних страждань внаслідок загибелі її чоловіка через протиправні дії працівника правоохоронного органу.

Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області в судове засідання не з'явився, просив розглянути справу без його участі та відмовити в задоволенні позову з підстав необґрунтованості уточненої позовної заяви. У письмовому відзиві на позовну заяву представник Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області вказав, що безпідставне стягнення бюджетних коштів створює загрозу економічним інтересам держави, порушує порядок надходження, акумулювання та використання коштів державного або місцевого бюджету, що може призвести де неможливості фінансування видатків бюджетів, у тому числі захищених. До того ж, подібні виплати, в якості компенсації за матеріальну та моральну шкоду таких значних сум коштів, можуть призвести до розбалансованості і так вкрай слабкого бюджету України. Органи Казначейства здійснюють лише обслуговувань бюджетних коштів та не відповідають за рішення, дії або бездіяльність органу державної влади. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1 174 ЦК України. Головне управління вважає, що позивачем у заяві не в повному обсязі обґрунтовано своїх вимог щодо стягнення з держави Україна на її користь матеріальної та моральної шкоди, завданої вчинення кримінального правопорушення у розмірі, визначеному в позовній заяві.

Представник відповідача Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав необґрунтованості уточненої позовної заяви, які детально викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. У письмовому відзиві зокрема вказано, що відповідач вважає, що вимога сплати матеріального збитку у розмірі 1116055,81 грн. є безпідставною та необґрунтованою. Позивач у своєму позові не вказала, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди на загальну суму 700000 грн. та не надала доказів, які б підтверджували наявність заподіяної моральної шкоди, тобто доказів, що внаслідок психологічної травми та описаних в позові психологічних та психічних порушень стану здоров'я, позивач з цього приводу звертався за допомогою до лікаря чи до психолога за допомогою. Таким чином, відповідач вважає, що вимога сплатити моральну шкоду у розмірі 700000 грн. є безпідставною та необґрунтованою.

Третя особа в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно із копією свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_3, виданого 28 липня 1995 року Золотівською міською радою м. Первомайська Луганської області, ОСОБА_7 та ОСОБА_3 28 липня 1995 року уклали шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу - ОСОБА_3.

Згідно із Витягом з наказу «По особовому складу» № 248о/с, винесеного 26 серпня 2014 року начальником Головного управління МВС України у Луганській області Науменко А.В., наказано призначити з іспитовим строком на 1 рік рядового міліції ОСОБА_6 на посаду міліціонера роти № 2 взводу № 2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВС України у Луганській області з 25.08.2014.

Згідно із ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Із змісту вироку Лисичанського міського суду Луганської області від 23 жовтня 2017 року по справі № 415/1468/15-к вбачається, що ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 119 ч. 1 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки 06 (шість) місяців. На підставі ст. 1 п. в) Закону України «Про амністію у 2016 році» за № 1810-VІІІ від 22 грудня 2016 року звільнено ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання. Цивільний позов потерпілою ОСОБА_3 та її представником у кримінальній справі не заявлений. Вирок набрав законної сили 23 листопада 2017 року.

Вищевказаним вироком встановлено, що 07 жовтня 2014 року, приблизно о 19 годині, більш точний час не встановлено, обвинувачений ОСОБА_6, перебуваючи відповідно до наказу начальника ГУ МВС України в Луганський області за №248 від 26 серпня 2014 року на посаді міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення (БПСМОП) «Луганськ-1», у зв'язку з чим являючись службовою особою, яка постійно здійснює функції представника влади, під час виконання службових обов'язків на посту №3 блокпосту «Карбоніт» по вулиці Піонерській міста Золоте-1 Луганської області, будучи озброєним табельною зброєю - автоматом марки «АК-74» з бойовими набоями, що згідно висновку судової балістичної експертизи №71 від 10 грудня 2014 року є вогнепальної зброєю - 5,45 мм автоматом конструкції Калашникова «АК-74» № НОМЕР_4 1988 року випуску, виробництва СРСР, на ігнорування з боку водія транспортного засобу - автомобіля марки «Daewoo Lanos», державний реєстраційний номер «НОМЕР_5», - потерпілого ОСОБА_7, що рухався в межах проїзжої частини автодороги впродовж вулиці Піонерській міста Золоте-1 Луганської області, у напрямку селища Карбоніт Луганської області, - вимоги про зупинку, надану за допомогою жесту з електричним ліхтариком, а також, про дубльовану командою вголос, з метою примусової зупинки зазначеного транспортного засобу шляхом пошкодження, реалізуючи повноваження, пов'язані з перевіркою документів та транспортних засобів в зоні проведення АТО, передбачені діючими нормативними актами, регламентуючими та визначаючими заходи на період проведення антитерористичної операції, проявляючи злочинну самовпевненість, і, відповідно, передбачаючи можливість настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння, але легковажно розраховуючи на їх відвернення, зокрема, розуміючи можливість влучення кулею у водія автомобілю, при цьому, розраховуючи на свої навички із стрільби з автомату та прицілюванню у нижню частину автівки, здійснив з належної йому табельної зброї - 1 попереджувальній постріл у повітря, після чого, розуміючи, що транспортний засіб не зупинився, - 3 постріли в нижню частину транспортного засобу позаду, 3 кулі з яких, потрапивши у задню кришку багажника та металеву перетинку стінки заднього пасажирського сидіння, деформувавшись у 6 осколків (фрагментів куль), та, змінивши траєкторію, влучили у водія зазначеного автомобіля - потерпілого ОСОБА_7, спричинивши тілесні ушкодження у вигляді сліпого вогнепального кульового поранення лівої поперекової ділянки з пораненням лівої нирки, множинними пораненнями тонкої кишки та брижейки, поранення брижейки товстої кишки, кульового наскрізного поранення правого плеча та травматичного шоку 4 ступеня (невідворотного), які призвели до смерті останнього, що настала відповідно до висновку судово-медичної експертизи за № 423/1 від 23 жовтня 2014 року - 17 січня 2015 року, від сліпого вогнепального кульового поранення лівої поперекової ділянки з пошкодженням лівої нирки, пораненнями тонкої кишки, брижейки тонкої та товстої кишки, ускладненого гострою зовнішньою та внутрішньою кровотечею, недокров'ям внутрішніх органів.

Відповідно до Витягу з наказу «По особовому складу» № 32 о/с, винесеного 30 січня 2015 року начальником Головного управління МВС України у Луганській області Науменко А.В., звільнено з органів внутрішніх справ України у запас ЗС України рядового міліції ОСОБА_6, міліціонера взводу № 2 роти № 2 батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Луганськ-1» ГУМВС України у Луганській області за п. 66 (за вчинення вчинків, що дискредитують звання рядового і начальницького складу).

Згідно із копією довідки, виданої Відокремленим підрозділом шахти «КАРБОНІТ» Державного підприємства «Первомайськвугілля» № 376 від 11 листопада 2014 року, ОСОБА_7 працював на посаді начальника дільниці № 3 Відокремленого підрозділу шахти «КАРБОНІТ» Державного підприємства «Первомайськвугілля» та його середня заробітна плата за період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2014 року склала 11505 грн. 73 коп.

Відповідно до пункту 6.10. Колективного договору Відокремленого підрозділу шахти «КАРБОНІТ» Державного підприємства «Первомайськвугілля», укладеного на 2006-2009 роки, робітнику, який має право на пенсію за віком або по інвалідності, за його вибором при призначенні пенсії або при першому звільненні (незалежно від причин звільнення, за виключенням звільнення за п. 3, 4, 7, 8 ст. 40, ст. 41 КЗпП України) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі середнього заробітку: для чоловіків при стажі роботи в галузі понад 20 років у розмірі чотирьох місячних середніх заробітних плат. Розходи на виплату даної допомоги відносяться на валові розходи підприємства. У разі смерті працюючого пенсіонера до моменту отримання даної допомоги, вона сплачується членам його сім'ї.

Згідно із листом директора шахти «КАРБОНІТ» Державного підприємства «Первомайськвугілля» від 02.03.2018 року № 153/6 вищевказаний Колективний договір діє на даний час.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст. ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батька (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'єю.

Згідно із ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Отже, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Зазначена вище правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України № 6-440цс16 від 25 травня 2016 року.

Суд також враховує, що відповідно до ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України державне казначейство України здійснює безспірне списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти Державного бюджету України та місцевих бюджетів, за рішенням, яке було прийняте державним органом, що відповідно до закону має право на його застосування.

Відповідно до пп. 5 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 із змінами та доповненнями, Державна казначейська служба України (Казначейство України), зокрема здійснює, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Згідно із п. 7 вищевказаного Положення, Казначейство України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення (у разі їх утворення).

Відповідно до пп. 14 п. 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280 із змінами та доповненнями, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, стягнення з Державного бюджету України шляхом списання певної суми коштів з відповідного рахунку на користь позивача є правильним способом захисту прав позивача в межах заявлених нею позовних вимог. Вказівка суду на стягнення цих коштів шляхом списання саме зі спеціально визначеного рахунку Державного казначейства України не є необхідною для ефективного захисту прав позивача, адже компетентний орган Державної казначейської служби України повинен самостійно вирішити в межах наданих йому повноважень чи слід для такого списання створювати спеціальний рахунок та в якому казначейському органі має бути створений такий рахунок.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, визначення розміру моральної шкоди в грошовому еквіваленті належить до компетенції суду на підставі прямої вказівки ЦК України, а проведення експертизи для визначення розміру такої шкоди не є абсолютно необхідним. Суд в будь-якому випадку повинен самостійно визначити обґрунтований розмір моральної шкоди залежно від критеріїв, наведених в ЦК України, а також з урахуванням будь-яких інших обставин, які мають істотне значення, керуючись при цьому вимогами розумності і справедливості.

Пунктами 3, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з подальшими змінами та доповненнями, передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку із порушенням наданих прав, порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Розмір відшкодування моральної (немайнової шкоди) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (душевних, психічних), яких зазнав позивач та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Згідно із п. 5 вищевказаної постанови Пленуму, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

На думку суду, позивач поза всяким розумним сумнівом зазнала вкрай сильних та тривалих душевних страждань у зв'язку з протиправною поведінкою щодо її чоловіка з боку службової особи органу державної влади, результатом якої стала раптова насильницька смерть її чоловіка. Ці душевні страждання за твердженнями представника позивача, які викладені в позовній заяві, проявилися у негативних думках та спогадах про смерть її чоловіка, тривозі, емоційній реакції при згадуванні, важкості виконання повсякденних обов'язків, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, зниженого та нестійкого настрою, порушення сну, неприємних сновидінь, емоційної напруги, нервозності, дратівливості, реакції замкнення, бажання уникати контактів, обурення. Були порушені актуальні життєві плани позивача, погіршені можливості побудови та реалізації нових життєвих перспектив без другого з подружжя.

Вищевказані прояви сильних та тривалих душевних страждань є типовими для будь-якої звичайної людини, яка несподівано дізналася про насильницьку смерть другого з подружжя. Наявність у позивача цих душевних страждань, їх сильний та тривалий характер є очевидними.

Фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди може бути визначений судом за допомогою загально відомої методики проф. ОСОБА_10., яка рішенням про державну реєстрацію від 03.03.2010 року була включена до Реєстру за реєстраційним кодом 14.1.04 «Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань». Вказана методика була офіційною методикою в Україні для розрахунку моральної шкоди та була схвалена Науково - методологічною радою з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України. Зазначена методика ґрунтується на: а) презумпції моральної шкоди страждань, які повинна відчути «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина; б) визначення базисного рівня розміру компенсації за страждання, спричинені заподіянням тяжкої шкоди здоров'ю, що приймається в розмірі 720 мінімальних розмірів зарплати; в) розробленій шкалі співвідношень розмірів компенсації моральної шкоди на основі співвідношень максимальних санкцій Кримінального кодексу, що передбачають відповідальність за посягання на аналогічні права людини; г) розробленій формулі, за допомогою якої можна визначити розмір компенсації та яка враховує критерії, що повинен прийняти до уваги суд при вирішенні відповідного питання.

Методика встановлення заподіяння моральної шкоди та метод оцінки розміру компенсації спричинених страждань, яку розробив ОСОБА_10, була зареєстрована Міністерством юстиції України 03.03.2010 р. під номером 14.1.04 згідно з даними, оприлюдненими на офіційному веб-сайті Мін'юсту в галузі «Психологічні експертизи» (http://rmpse.minjust.gov.ua/) та використовувалася до 29.01.2016 року, тобто більше п'яти років.

Іншої методики встановлення заподіяння моральної шкоди офіційний веб-сайт Мін'юсту не містить, суду інші обґрунтовані методики проведення такого розрахунку невідомі. Суд вважає вищевказану методику такою, що є обґрунтованою та зрозумілою для сприйняття всіма учасниками розгляду справи, а отже така методика може бути застосована судом із урахуванням того, що сторонами не було заявлено клопотань про призначення експертизи для визначення розміру моральної шкоди.

Крім того, вищевказана методика описана у книзі, що віднесена до Переліку науково-технічної та довідкової літератури, що використовується при проведенні психологічної експертизи, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 24.02.2011 N 605/5 (п. 176 Переліку). З цього Переліку вищевказана методика не виключалася.

На думку суду, у випадках, коли розрахунок відшкодування моральної шкоди проводиться із використанням показників мінімального розміру заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Аналогічний за суттю підхід викладено в п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом з 01.01.2018 року складає 3723,00 грн.

Згідно із зазначеною вище методикою фактичний розмір заявленої до стягнення моральної шкоди визначається за формулою:

D = d x fv x i x c x (1 - fs),

де:

D - розмір компенсації дійсної моральної шкоди, що обчислюється в мінімальних заробітних платах (МЗП);

d - розмір компенсації презюмованої моральної шкоди, тобто страждання, які не може не відчувати нормально реагуюча на зроблені у відношенні її протиправні дії людина; автор методики пропонує базисний рівень розміру компенсації, відповідно до якого, страждання, що зазнані безпосередньо потерпілим під час заподіяння тяжкої шкоди його здоров'ю, становлять 720 МЗП. Крім того, ОСОБА_10. розробив таблицю, у якій зазначені розміри відшкодування презюмованої моральної шкоди для різних випадків (наприклад, в разі заподіяння смерті близькому родичу 216 МЗП).

fv - ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, при цьому ОСОБА_10. рекомендує для простої необережності приймати значення fv = 0,25, для грубої необережності fv = 0,5, для непрямого наміру fv = 0,75, і для прямого наміру відповідно fv = 1,0.

і - коефіцієнт індивідуальних особливостей потерпілого (суб'єктивного стану), 0 < і < 2, при цьому коефіцієнт, який дорівнює одиниці, відповідає звичайній середньостатистичній людині; якщо ж людина занадто болісно реагує на певні обставини, коефіцієнт повинен бути більше одиниці, якщо ж навпаки - правопорушення істотно не вплинуло на внутрішній стан потерпілого, коефіцієнт становить значення менше одиниці. Автор методики вказує: «можлива ситуація, коли сама поведінка особи дає підставу зробити висновок про її позитивне відношення до негативних в загальноприйнятому розумінні вчинків … це означає, що коефіцієнт індивідуальних особливостей дорівнює нулю (i = 0), і у відшкодуванні моральної шкоди повинно бути відмовлено»;

c - коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу (об'єктивні фактори), 0 < с < 2, при цьому автор пояснює: «…цей коефіцієнт дорівнює одиниці при «звичайних» для такого роду обставинах, і дорівнює двом у випадку, якщо ці обставини різко відрізняються від звичайних. У випадку добровільної компенсації правопорушником моральної шкоди або здійснення ним інших дій, спрямованих на згладжування заподіяних страждань, коефіцієнт обліку обставин «с» може бути прийнятий істотно меншим одиниці»;

fs - ступінь вини постраждалого, 0 < fs < 2, при цьому автором методики не встановлено чіткої градації чисельних показників даного коефіцієнта залежно від ступеня провини. На думку суду, розумним та справедливим ступінь провини потерпілого в діапазоні від 0 до 1 буде сприймати за наступними значеннями:

1. Абсолютна невинність (видима відсутність зв'язку поведінки людини з настанням протиправного/негативного результату; повна відсутність сприяння злочину), fs = 0;

2. Незначна винність (це легковажне відношення до ситуації, необережність), fs = 0,25;

3. Помірна винність (це ризиковане поводження, небезпечна бездіяльність), fs = 0,5;

4. Значна винність (це провокуюча поведінка; причетність), fs = 0,75;

5. Абсолютна винність (це осмислена, добровільна, цілеспрямована поведінка, спрямована на якісну зміну себе як жертви в потерпілого), fs = 1,0;

В даному випадку, на думку суду, розмір компенсації презюмованої моральної шкоди слід вираховувати виходячи із заподіяння смерті близькому родичу, тобто у розмірі 216 мінімальних заробітних плат (216 х 3723 = 804168 грн.) Ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, для грубої необережності дорівнює 0,5. Коефіцієнт індивідуальних особливостей потерпілого слід прийняти за 1, тобто за той коефіцієнт, який відповідає звичайній середньостатистичній людині. Коефіцієнт урахування обставин, що заслуговують на увагу (об'єктивні фактори), слід прийняти за 1, тобто за коефіцієнт при «звичайних» для такого роду обставинах. Ступінь вини постраждалого в даному випадку дорівнює коефіцієнту 0, адже душевних страждань від заподіяння смерті близькому родичу зазнала позивач, а не померлий близький родич, при цьому поведінка позивача жодним чином не сприяла вчиненню злочину.

Отже, формула розрахунку розміру моральної шкоди матиме наступний вигляд:

402084 грн. = 804168 грн. x 0,5 x 1 x 1 x (1 - 0).

Таким чином, в результаті застосування вищевказаної методики суд отримує суму в розмірі 402084 грн. Разом з тим, вказаний розмір суми відшкодування моральної шкоди є лише орієнтовним та таким, який суд може взяти за основу визначаючи остаточний розмір справедливого та розумного відшкодування. Як вказує сам автор методики ОСОБА_10 «…виплата майнової компенсації за немайнову шкоду завжди буде нести в собі елемент умовності внаслідок відсутності спільних одиниць виміру для матеріальної та нематеріальної субстанцій».

На думку суду, справедливим та розумним розміром відшкодування моральної шкоди на користь позивача в даному випадку буде сума в розмірі 450000 грн., що враховує як науково обґрунтовану методику визначення розміру моральної шкоди, так і глибину та тривалість душевних страждань позивача, яка внаслідок протиправних дій з боку представника державної влади раптово втратила свого чоловіка та батька своєї доньки.

Позивачем не було надано достатніх доказів для обґрунтування заявленої нею суми моральної шкоди в розмірі 700000 грн. Професійний представник (адвокат) позивача клопотань про призначення експертизи для визначення розміру моральної шкоди протягом всього часу розгляду справи не заявляв.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області на те, що безпідставне стягнення бюджетних коштів створює загрозу економічним інтересам держави, порушує порядок використання коштів державного або місцевого бюджету та може призвести до розбалансованості і так вкрай слабкого бюджету України. На думку суду, відшкодування шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України не може ставитися в залежність від економічних інтересів держави та збалансованості державного бюджету. Розбалансованість та крайня слабкість державного бюджету України, на які посилається представник відповідача, не є виною позивача.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог щодо відшкодування матеріальної (майнової) шкоди позивачу суд враховує, що заявлена позивачем до відшкодування сума в розмірі 1119871 грн. 31 коп. складається з наступного:

- 1070032 грн. 89 коп. у вигляді недоотриманої заробітної плати померлого чоловіка;

- 46022 грн. 92 коп. у вигляді соціальних пільг при майбутньому виході на пенсію померлого чоловіка;

- 3815 грн. 50 коп. витрат, пов'язаних з похованням померлого чоловіка.

При цьому, в обґрунтування вказаних вимог представник позивача посилається на ст. 22 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

На думку суду, до збитків позивача в розумінні ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України не можна віднести заробітну плату її померлого чоловіка та допомогу при звільненні, які він можливо отримав би в майбутньому в разі подальшого працевлаштування на тому ж підприємстві, на тій же посаді та з тим же окладом протягом певного кількарічного періоду. Вказані гіпотетичні виплати не є доходами, які позивач могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене, адже ці доходи за настання певних обставин та за умов належного виконання своїх трудових обов'язків міг би одержати чоловік позивача, а не позивач.

Крім того, із змісту пункту 6.10. Колективного договору Відокремленого підрозділу шахти «КАРБОНІТ» Державного підприємства «Первомайськвугілля» вбачається, що звільненому працівнику сплачується відповідна одноразова допомога за рахунок валових розходів підприємства, а не за рахунок державного бюджету. Посилання у пункті 6.10. Колективного договору на те, що у разі смерті працюючого пенсіонера до моменту отримання даної допомоги, вона сплачується членам його сім'ї, стосується випадків смерті пенсіонерів, які на час своєї смерті вже мали необхідний для отримання допомоги стаж роботи.

В судовому засіданні представник позивача повідомив, що позивач є працездатною особою, не є інвалідом.

Отже, у задоволенні вимог про відшкодування на користь позивача 1070032 грн. 89 коп. у вигляді недоотриманої заробітної плати померлого чоловіка та 46022 грн. 92 коп. у вигляді соціальних пільг при майбутньому виході на пенсію померлого чоловіка належить відмовити.

Стосовно суми в розмірі 3815 грн. 50 коп., які за твердженнями позивача та її представника є витратами, пов'язаними з похованням померлого чоловіка, суд зазначає наступне.

Згідно із копією накладної без номеру від 09.10.2014 року, виданої ОСОБА_3 приватним підприємцем ОСОБА_13, ОСОБА_3 отримала наступні предмети вказаної вартості: гроб 520 грн., хрест 280 грн., табличка 20 грн., костюм 250 грн., покривало 160 грн., полотенце 85 грн., венець 10 грн., рушник 15 грн., венець 100 грн., корзина 150 грн., м'ята 10 грн., платочки 75 грн., а всього - 1675 грн.

Із змісту звіту незалежного аудитора ТОВ «Донецькінаудит» від 23.12.2015 року вбачається, що предметом дослідження аудитора був, серед іншого, рахунок з кафе на суму 2140,50 грн., пов'язаний з похованням померлого чоловіка ОСОБА_3

Згідно із копією відписки від 09.10.2014 року, 09 жовтня 2014 року ОСОБА_3 дійсно оплатила поминальний обід в кафе, яке належить приватному підприємцю ОСОБА_14, на суму 2140,50 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого покладається на виконавця волевиявлення померлого. Якщо у волевиявленні померлого немає вказівки на виконання волевиявлення чи в разі відмови виконавця від виконання волевиявлення померлого поховання померлого здійснюється чоловіком (дружиною), батьками (усиновителями), дітьми, сестрою, братом, дідом або бабою, онуком (правнуком), іншою особою, яка зобов'язалася поховати померлого.

У ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначено, що поховання померлого ? комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов.

У п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» , витрати на поховання (у тому числі на ритуальні послуги і обряди) відшкодовуються тій особі, яка понесла ці витрати. Витрати на виготовлення пам'ятників і огорож визначаються виходячи з їх фактичної вартості, але не вище граничної вартості стандартних пам'ятників і огорож в даній місцевості. Вартість таких витрат визначена у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03 жовтня 2008 року № 45.

Виходячи із визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу.

Отже, суд приходить до висновку, що витрати на проведення поминальних обідів, які проводилися після поховання померлого чоловіка позивача, не відносяться до витрат на поховання та не є витратами, які позивач мусила зробити для поховання чоловіка. Такі витрати не є шкодою або збитками (необхідними витратами) в розумінні ст. 22 ЦК України.

Суд вважає доведеними витрати позивача на поховання свого чоловіка в розмірі 1675 грн. Вказаний розмір витрат підтверджений документально, а також із урахуванням індексу інфляції за період з листопада 2008 року по жовтень 2014 року відповідає вартості витрат, визначених для Луганської області у постанові правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України «Про витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання» від 03 жовтня 2008 року № 45.

Разом з тим у письмових поясненнях від 16.03.2018 року представник позивача визнав факт отримання позивачем допомоги на поховання чоловіка в розмірі 2200 грн. На думку суду, вказаний розмір допомоги на поховання має бути врахований при визначенні суми відшкодування витрат на поховання, адже саме для відшкодування цих витрат і надається допомога на поховання. Застосування іншого підходу призведе до подвійної виплати на користь позивача витрат на поховання чоловіка.

При цьому, суд не вважає можливим застосувати аналогію із другим реченням статті 1201 ЦК України, де визначено, що допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила витрати на поховання, до суми відшкодування витрат на поховання та на спорудження надгробного пам'ятника не зараховується. Вказана норма є спеціальною та спрямована виключно на випадки стягнення витрат на поховання з тієї особи, яка завдала шкоди смертю потерпілого, а не з держави.

Таким чином, витрати на поховання в розмірі 1675 грн. 00 коп. стягненню на користь позивача не підлягають.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у цій справі суд зазначає, що судових витрат, які підлягають розподілу, сторонами або третьою особою до відшкодування не заявлено. При цьому суд враховує, що згідно із п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою. Тобто, в даному випадку справляння судового збору Законом взагалі не передбачено, а тому у суду немає підстав для стягнення суми судового збору з відповідачів в дохід держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 294, 319, 354 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Луганській області, Ліквідаційної комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Луганській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, третя особа ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, паспорт серії НОМЕР_2, громадянки України, місце проживання: АДРЕСА_1, моральну шкоду у розмірі 450000 (чотириста п'ятдесят тисяч) грн. 00 коп.

Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.

Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 19 березня 2018 року.

Суддя Д.Б. Баронін