Провадження № 2/127/6771/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2018 Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Короля О.П.,

секретаря Бондарчук А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 філії «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 філії «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати.

Позов мотивований тим, що з 03.12.2012 року позивач працювала у Державному підприємстві «Державна картографічна фабрика» у м. Вінниці. З 17.06.2013 року позивач була переведена на роботу у ОСОБА_2 філію «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в зв`язку з проведеною реорганізацією підприємства.

15.04.2015 року наказом від 14.04.2015р. №18-к позивач була звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

На день звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата за період роботи з січня по червень 2015 року в сумі 12786 грн. 58 коп., яка судовим наказом судді Вінницького міського суду Вінницької області Гуменюка К.П. від 30.12.2015р. по справі № 127/28597/15-ц була стягнута на користь позивача.

Зазначена заборгованість 24.11.2017р. надійшла на рахунок позивача у ПАТ КБ «ПриватБанк» в результаті примусового виконання судового наказу Державною виконавчою службою.

Тому позивач вважає, що оскільки фактичний розрахунок із сплати заборгованості по заробітній платі був проведений з нею лише 24.11.2017р., відповідачем порушено її право на своєчасне отримання у день звільнення нарахованої заробітної плати, що встановлено ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 117 КЗпП України відповідач має сплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 16.04.2015р. по 23.11.2017р. в сумі 139892 грн. 19 коп.

Крім того, позивачка вважає, що відповідач має сплатити на її користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 4332,06 грн.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_3 позов підтримали, посилаючись на викладені у ньому обставини. У відповіді на відзив від 05.02.2018р. та у судовому засіданні зазначили, що із заявою відповідача про застосування строку позовної давності до заявлених позовних вимог не погоджуються, адже позивач звернувся до суду з позовом у межах тримісячного строку, передбаченого положеннями трудового законодавства, відлік якого розпочався з дня фактичного розрахунку по виплаті заробітної плати. Також заперечили проти розрахунків відповідача, надавши власні, з відповідним обґрунтуванням.

Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про місце, день і час судового засідання повідомлений належним чином. Представник відповідача позов не визнав у повному обсязі, про що надіслав відзив, а також заперечення, у яких зазначив, що позивачем допущено помилку у розмірі середньоденного заробітку, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у розрахунку компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Вважає, що позивач звернувся до суду із позовом з пропуском встановленого трудовим законодавством трьохмісячного строку на звернення до суду за вирішенням трудового спору, що є підставою для відмови у задоволенні позову.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача - ОСОБА_2 філія «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в судове засідання не з`явився повторно, про день і час судового засідання повідомлений належним чином, письмового пояснення не подав.

Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши письмові докази, та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у повному обсязі.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

З 03.12.2012 року позивач працювала у Державному підприємстві «Державна картографічна фабрика» у м. Вінниці, що підтверджується її трудовою книжкою.

Відповідно до наказу Державного агентства земельних ресурсів України від 09.01.2013р. № 5 Державне підприємство «Державна картографічна фабрика» було реорганізоване шляхом приєднання до Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» та створено на його базі структурний відокремлений підрозділ - ОСОБА_2 філію «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», на роботу у яку наказом від 17.06.2013р. № 02-к позивач була переведена 17.06.12013р. Наказом від 09.01.2013р. № 5 також установлено, що Центр ДЗК є правонаступником всіх прав і обов`язків ДП «Державна картографічна фабрика».

Відповідно до ч. 1 ст. 104 ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників.

Обставина щодо правонаступництва відповідача не заперечувалась сторонами, та є такою, що не підлягає доказуванню в силу положень ст. 82 ЦПК України.

15.04.2015 року наказом директора ВФ «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 14.04.2015р. № 18-к позивач була звільнена з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію.

Згідно з довідкою ВФ «Вінницька картографічна фабрика» від 01.12.2017р. № 545, підприємство заборгувало позивачу заробітну плату з період з січня по червень 2015 року в сумі 12 786 грн. 58 коп.

Судовим наказом судді Вінницького міського суду Вінницької області Гуменюка К.П.. від 30.12.2015р. по справі № 127/28597/15-ц на користь позивача була стягнута заборгованість по заробітній платі в сумі 12 786 грн. 58 коп.

Постановою головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції ОСОБА_4 24.02.2016р. було відкрито виконавче провадження з виконання вищевказаного судового наказу.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 05.10.2016р. виправлено описку у судовому наказі від 30.12.2015р. по справі № 127/28597/15-ц, зазначивши вірно найменування, адресу та реквізити боржника - ДП Центр державного земельного кадастру», м. Київ, вул. Народного Ополчення,3.

В результаті примусового виконання вищевказаного судового наказу 24.11.2017р. на рахунок позивача у відділенні ПАТ КБ «ПриватБанк» у м. Вінниці надійшло 12 786 гривень 58 копійок заборгованості по заробітній платі, що підтверджується випискою по картковому рахунку позивача від 08.12.2017р.

Відповідач проти вищевказаних обставин не заперечував.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення працівником вимоги про розрахунок.

Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З наведеного вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати позивача в день її звільнення 15 квітня 2015 року виникла з вини роботодавця, при цьому спору про розмір такої заборгованості між сторонами не існує, сума заборгованості підтверджена і судовим рішенням, а фактичний розрахунок відповідачем здійснено лише 24.11.2017 року, тому суд приходить до висновку про наявність затримки по виплаті заборгованості заробітної плати позивача. Період такої затримки становить з 16.04.2015 року по 23.11. 2017 року, адже фактичний розрахунок з позивачем проведено 24.11.2017 року.

Суд не погоджується із твердженням представника відповідача про те, що позивачем пропущено строк для звернення до суду, встановлений ст. 233 КЗпП України, оскільки позивач про порушення права щодо виплати належних сум при звільнені дізналась 15 квітня 2015 року, а до суду звернулась 12.12.2017р. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого

права. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 237? цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З наведеного вбачається, що перебіг тримісячного строку встановлений ст. 233 КЗпП України, щодо вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні починається з дня фактичного розрахунку з працівником. Враховуючи, що днем фактичного розрахунку по виплаті заборгованості по заробітній платі позивачу є 24.11.2017 року, а з позовом вона звернулась до суду 12.12.2017 року, тримісячний строк, встановлений ст. 233 КЗпП України позивачем не пропущений, а твердження представника відповідача є безпідставними. Крім того, встановлений ст. 233 КЗпП тримісячний термін звернення до суду за своєю правовою природою не є тотожним поняттям із «строком позовної давності», встановлений нормами ЦК України. Так, цивільним законодавством встановлено, що позовна давність може бути загальною (тривалістю три роки) та спеціальною (тривалістю один рік), при цьому передбачено, що позовна давність може змінюватись тільки в бік її збільшення (за домовленістю сторін). Натомість строк звернення до суду, визначений ст. 233 КЗпП України, встановлено у три або один місяць, отже не є «строком позовної давності». Крім того, позовна давність за нормами цивільно-процесуального законодавства до позовних вимог застосовується судом лише у разі, якщо стороною заявлено про таке застосування, а строк звернення до суду при вирішенні трудових спорів застосовується судом самостійно. За наведеного, у суду відсутні підстави для застосування до вимог позивача строку позовної давності.

Щодо розміру середнього заробітку, який слід стягнути з відповідача за час затримки проведення розрахунку при звільненні позивача суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до довідки Вінницької філії «Державна картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» від 07.11.2017 року № 500 середньоденна заробітна плата позивача за останні два місяці перед датою припинення трудових відносин становила 214,23 грн. Враховуючи, що період затримки розрахунку при звільненні становить 653 робочих дні (з 16 квітня 2015 року по 23 листопада 2017 року включно), з відповідача на користь позивача слід стягнути 139892,19 грн. (653 х 214,23 грн.). Щодо кількості днів затримки спору між сторонами не має. Щодо заперечень відповідача розміру середньоденного заробітку, необхідно зазначити, що із відзиву та заперечень відповідача вбачається, що він не включає до суми нарахованої заробітної плати нараховану позивачу у березні 2015р. доплату в сумі 1562,75 грн., яка зазначена у розрахункових листах, оскільки вважає, що ця доплата була одноразовою та не включається до розрахунку середнього заробітку, що і призвело до зменшення середньоденного заробітку позивачки у розрахунку відповідача. Проте, з урахуванням положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995р. № 100, наказу директора ВФ «Державна картографічна фабрика» ДП «Центр ДЗК» від 16.03.2015р. № 24 про встановлення, нарахування та виплати доплати за інтенсивність праці заступнику головного бухгалтер ОСОБА_1 у розмірі 50 відсотків за фактично відпрацьований робочий час у січні 2015р., листа-погодження ДП «Центр ДЗК» від 16.03.2015р. № 8/739 щодо виплати зазначеної доплати позивачу, зазначена доплата в сумі 1562,75 грн. включається до розрахунку середньої заробітної плати. Це підтверджено листом Управління Держпраці у Вінницькій області від 26.02.2018р. № 02-Р87/01-38. Окрім того, такий розрахунок (з урахуванням доплати за інтенсивність праці) наведено у довідці структурного підрозділу відповідача третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 філії «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 07.11.2017р. № 500, відомості у якій відповідачем не спростовано.

Відповідач зазначив про відсутність підстав для стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, оскільки вважає, що така компенсація позивачу вже нараховувалась. Суд не приймає такі доводи відповідача, оскільки це суперечить нормам Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів в звязку з порушенням термінів їх виплати» від 19.10.2000р. № 2050-ІІІ та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001р. № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», якими визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, а сума компенсації виплачується у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць, що виключає нарахування такої компенсації одночасно з нарахуванням доходу за відповідний місяць. Враховуючи зазначене, з відповідача на користь позивача слід стягнути 4332,06 грн. такої компенсації, відповідно до розрахунку наведеного у позовній заяві, що була доведена до відповідача та третьої особи, які на день розгляду справи заперечень щодо порядку розрахунку не надали.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим і підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст.ст. 133, 137 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу.

Визначаючись щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд враховує, що матеріалами справи документально підтверджено, що адвокат ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги від 10.11.2017р., укладеного з позивачем ОСОБА_1 та договору про внесення змін та доповнень до договору про надання правової допомоги від 12.12.2017р., квитанції, попереднього розрахунку судових витрат, акту приймання виконаних послуг по правничій допомозі надавала позивачу професійну правничу допомогу у виді консультацій, підготовки позовної заяви, відповіді на відзив, клопотання, участі у судових засіданнях, опрацювання матеріалів, загальний час яких становить 8 годин. За надання наведених послуг позивач здійснила оплату в розмірі 6000,00 грн., що підтверджується квитанцією та договором від 12.12.2017р. Факт надання професійної правничої допомоги не ставиться під сумнів, а тому з урахуванням положень Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», Цивільного процесуального кодексу України, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6000,00 грн. понесених витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути і понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 1442,24 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 47, 97, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 4, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», , м. Київ, вул. Народного Ополчення, 3, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, середній заробіток за весь час затримки розрахунку по заробітній платі по день фактичного розрахунку з 16.04.2015 р. по 24.11.2017 р. в сумі 139892,19 грн., компенсацію втрати частини доходів у зв»язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 4332,06 грн.

Стягнути з Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», , м. Київ, вул. Народного Ополчення, 3, на користь ОСОБА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, у відшкодування понесених судових витрат : зі сплати судового збору 1442,24 грн., на професійну правничу допомогу 6000 грн,, а разом 7442,24 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Згідно з п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України повні відомості про учасників справи :

Позивач ОСОБА_1, адреса місця проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

Відповідач Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру», адреса місцезнаходження : м. Київ, вул. Народного Ополчення, 3, ;

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_2 філія «Вінницька картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», адреса місцезнаходження : м. Вінниця, вул. 600-річчя, 19.

Повне рішення буде складено 19.03.2018 р.

Суддя