ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 540/538/15-ц Номер провадження 22-ц/814/388/18Головуючий у 1-й інстанції Косик С.М. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Пікуль В.П., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Машівського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2018 року (час ухвалення рішення - з 09.50. до 10.38; дата складання повного тексту рішення - 14 вересня 2018р.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Селещинської сільської ради Машівського району, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним свідоцтва про право особистої власності на будинок.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

в с т а н о в и в :

У травні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1, видане ОСОБА_5 15 січня 1990 року на підставі рішення виконавчого комітету Селещинської сільської ради народних депутатів №26 від 12 квітня 1988 року; поновити строк звернення до суду.

Заявлені вимоги обґрунтовані тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 був придбаний позивачкою у жовтні 1979 року. У 1990 році батько позивачки ОСОБА_5 без її відома зареєстрував на своє ім'я право власності на спірний будинок. Про цей факт позивачка дізналася лише після смерті батька у 2013 році.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском строку давності.

ОСОБА_2 в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції дав неправильну оцінку поясненням учасників справи та письмовим доказам, поданими у справу, у зв'язку з чим зробив хибний висновок про обізнаність позивачки щодо оспорюваного свідоцтва задовго до смерті батька.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_6, заперечуючи доводи апеляційної скарги, посилаються на пояснення позивачки, яка у судових засіданнях, зокрема стверджувала, що просто забула про договір купівлі-продажу будинку, вчинений у 1979 році.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З матеріалів справи вбачається, що 10 жовтня 1979 року між ОСОБА_7 і ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, згідно якого ОСОБА_2 придбала у власність будинок АДРЕСА_1. Договір посвідчений секретарем виконкому Селищинської сільської ради та зареєстрований у книзі нотаріальних дій за №37.

Рішенням Селещинської сільської ради від 16 грудня 1998 року змінено адресу будинку АДРЕСА_1 з №4 на №48.

У період з1979 року по 1980 рік ОСОБА_2 була зареєстрована у будинку АДРЕСА_1 і рахувалася головою колгоспного двору. У 1981 році ОСОБА_2 знята з реєстрації у зв'язку з вибуттям в інше місце проживання.

ОСОБА_4 зареєстрована і проживає у будинку АДРЕСА_1 з 13 жовтня 2000 року.

15 січня 1990 року ОСОБА_5, батько ОСОБА_2, зареєстрував право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 та отримав свідоцтво про право власності на нього на підставі рішення виконавчого комітету Селещинської сільської ради народних депутатів №26 від 12 квітня 1988 року. Право власності ОСОБА_5 на будинок АДРЕСА_1 зареєстроване 22 січня 1990 року в КП «Полтавське міжміське бюро технічної інвентаризації» за номером 89, виготовлений технічний паспорт на житловий будинок.

В архівних матеріалах Селещинської сільської ради та її виконкому відсутнє рішення №26 від 12 квітня 1988 року про передачу у власність ОСОБА_5 будинку АДРЕСА_1, натомість в архіві мається рішення під тим ж номером і від тієї ж дати «Про оздоровлення дітей Селещинської середньої школи в літній період».

У книзі протоколів сесій Селещинської сільської ради народних депутатів за 1994 рік міститься запис про надання ОСОБА_5 земельної ділянки під забудову, а у 2004 році - про передачу ОСОБА_5 у власність земельної ділянки площею 0,3230 га.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, яким усе належне йому майно заповів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 у рівних частинах.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшов і будинок №4 (48) по вул.Польовій у с.Селещина.

ОСОБА_2 і ОСОБА_3 отримали у спадщину по 5/12 частини спірного будинку, а ОСОБА_4 - 2/12 частини будинку. Спадкоємцям видані свідоцтва про право на спадщину.

Наведені фактичні обставини учасниками справи не заперечуються.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що 15 січня 1990 року Селещинська сільська рада не мала законних підстав для видачі ОСОБА_5 свідоцтва про право особистої власності на будинок АДРЕСА_1. Разом з тим, ОСОБА_2 пропустила строк звернення до суду з цим позовом, так як не могла не бути обізнаною про оформлення батьком права власності на спірний будинок.

Висновки суду першої інстанції у частині незаконності видачі свідоцтва про право особистої власності на спірний будинок учасниками справи не оскаржуються, тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду лише у частині правильності застосування норми ст.80 ЦК УРСР 1963 року.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із тлумачення поняття «позовна давність», яке наведене у постанові ВСУ №6-2460цс16 від 16 листопада 2016 року:

«Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.»

Стаття 80 ЦК УРСР 1963 року і ст.261 ЦК України містять ідентичні положення щодо визначення початку перебігу строку давності.

Аналогічним чином ст.60 ЦПК України 2004 року і ст. 81 ЦПК України містять ідентичні вимоги щодо обов'язку доказування.

За змістом ст.135 ЦК УРСР 1963 року, яка була чинною до 15 квітня 1991 року (набрання чинності ЗУ «Про власність), власник житлового будинку був зобов'язаний як дбайливий господар піклуватися про свій будинок, утримувати його у належному стані, зокрема вчасно здійснювати ремонт, тощо. У противному випадку закон встановлював санкції - безоплатне вилучення будинку.

Нормами частини п'ятої ст.4 ЗУ «Про власність» на власника покладався обов'язок при здійсненні своїх прав і виконанні обов'язків додержуватися моральних засад суспільства, не порушувати права та охоронювані законом інтереси громадян, юридичних осіб і держави.

Нормами частини четвертої ст.319 ЦК України встановлено, що власність зобов'язує.

Таким чином, у досліджуваному періоді (жовтень 1979 року по квітень 2013 року) закон покладав на власника обов'язок піклуватися про свою власність, зокрема про нерухоме майно.

Враховуючи наведені вимоги закону та загальноприйняті засади розумності і добросовісності особи у здійсненні своїх прав та обов'язків, слід виходити з того, що ОСОБА_2, придбавши будинок у жовтні 1979 року, у подальшому до смерті батька мала б, щонайменше, бути обізнаною про стан своїх майнових прав відносно придбаного нерухомого майна.

Як пояснювала ОСОБА_2 у суді першої інстанції, у 1981 році після одруження вона продовжувала проживати у с.Селещина, продовжувала спілкуватися з батьком та у подальшому (з жовтня 2000 року) із ОСОБА_4, документи на будинок, де продовжував мешкати батько, вона залишила йому, про договір купівлі-продажу будинку від 10 жовтня 1979 року вона забула.

Наведене у сукупності із фактичними обставинами, які встановлені судом і не заперечуються учасниками справи, дає підстави погодитися з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 була вчасно обізнана про оформлення її батьком права власності на спірний будинок, проте за відсутності об'єктивних перешкод не вчинила жодних дій для відновлення порушеного права.

В апеляційній скарзі не наведено обставин та доказів, які б спростовували правильність висновків суду першої інстанції.

Отже, рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Машівського районного суду Полтавської області від 04 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 10.12.2018 року.

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді В.П. Пікуль

В.М. Триголов