Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2376/18 Головуючий у 1-й інст. Рожкова О. С.
Категорія 57 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року

Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №296/2376/18 за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 травня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Рожкової О.С. в м.Житомирі,

в с т а н о в и в :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Економкомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів. Зазаначав, що він, маючи намір отримати від ТОВ «Економкомфорт» позику під житло в сумі 300 000 грн, 29 січня 2018 року на пропозицію відповідача уклав із ним дві угоди позики за №07022/18 на суму 150 000 грн та №07023/18 на суму 150 000 грн, предметом яких є надання учаснику послуг програми «Комфорт» через систему програми розподілу свідоцтв на право отримання позики. Відповідно до додатку №1 угод в «плані розрахунків» зазначено, що він одержує право на отримання 150 000 грн позики за кожною угодою та виплачує регулярні платежі в кількості 180 разів. Згідно додатку №2 угод зазначено, що програма базується на внесках замовників, з метою отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу на певний період у порядку та умовах, передбачених договорами та цими умовами. Згідно актів приймання-передачі виконаних робіт від 29.01.2018 договірна вартість робіт відповідно до виконання п.1.1 договору склала 10500 грн з кожної угоди, які він сплатив відповідачу. Вказує, що відповідач щомісячно самостійно організовує та проводить асигнаційний акт, а право на отримання позики позивачем залежить від розміру чистого фонду і внесенням коштів іншими учасниками системи. При цьому відповідач створив складну багатоступінчату, двозначну, незрозумілу для споживача схему визначення одного лише права на отримання позики через певні механізми. Угоди не відповідають Закону України «Про захист прав споживачів» внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та містять несправедливі умови. Враховуючи вищевикладене просив, визнати угоди №07022/18, №07022 з додатками №1, №2 від 29.01.2018 та угоди №07023/18, №07023 з додатками №1, №2 від 29.01.2018 укладені між ним та ТОВ «Економкомфорт» недійсними; стягнути з відповідача на його користь 10500 грн сплачених за угодою №07022/18, №07022 від 29.01.2018, 10500 грн сплачених за угодою №07023/18, №07023 від 29.01.2018 року.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 31 травня 2018 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги. Зокрема, вказує, що оскаржувані угоди повинні бути визнані недійсними, оскільки вони не відповідають нормам Закону України «Про захист прав споживачів» та порушують його права як споживача. З угод вбачається явно невигідні одній стороні - споживачу, договірні умови, які протилежна сторона сформулювала в односторонньому порядку, тим самим створила істотний дисбаланс між правами і обов'язками сторін за угодою на свою користь, не врахувавши при цьому інтересів контрагента - споживача.

В зв'язку з ліквідацією на підставі Указу Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року Апеляційного суду Житомирської області і утворення Житомирського апеляційного суду, який розпочав роботу з 3 жовтня 2018 року, відповідно до положень п.3 ч.1 ст.31, ч.ч.1-3 ст.33 ЦПК України, п.15.4 Перехідних положень ЦПК України здійснена передача цивільних справ з Апеляційного суду Житомирської області до Житомирського апеляційного суду і автоматизованою системою документообігу суду визначені судді-доповідачі і склади колегій для розгляду цивільних справ.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що із змісту оспорених договорів та системного аналізу всіх їх положень вбачається, що вони викладені у чіткій, зрозумілій формі, без використання двозначних способів інформації, містять детальну інформацію, яка необхідна для здійснення свідомого вибору.

Проте погодитись з таким висновком суду першої інстанції не можна.

Судом встановлено, що 29 січня 2018 року ОСОБА_1 та ТОВ «Економкомфорт» уклали договори № 07022/18 та № 07023/18, за умовами яких ТОВ «Економкомфорт» зобов'язалося за плату вчинити від імені ОСОБА_1 та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на отримання позики, розмір якої визначений в додатках №1 до договорів, у тому числі: включити замовника до складу програми «Комфорт»; присвоїти та повідомити замовнику персональний код у програмі; організовувати та проводити розподіл свідоцтв; здійснювати документообіг та листування щодо участі замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси замовника в будь-яких державних, судових та інших органах, у підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даних договорів; подавати в інтересах замовника заяви, клопотання та інші необхідні звернення, пов'язані з виконанням даних договорів; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цими договорами та додатками до них.

Крім того, 29 січня 2018 року між ОСОБА_1 (замовник) та ТОВ «Економкомфорт» (виконавець) було укладено договори № 07022 та №07023, за якими замовник доручив, а виконавець прийняв на себе зобов'язання за плату здійснити такі дії: копіювання та сканування документів; перевірку достовірності наданої замовником інформації; складання, з урахуванням побажань замовника, договору щодо участі у програмі «Комфорт»; надання інформаційних, консультаційних, роз'яснювальних та довідкових послуг з питань участі у програмі та з питань законодавства (розділ І договорів).

У п.2.1 розділу 2 цих договорів сторони домовились, що оплата наданих послуг, передбачених п.1.1. договору, є договірною і становить 10 500 грн по кожному договору.

На виконання умов договорів ОСОБА_1 сплатив 10 500 за договором №07022 від 29.01.2018 та 10 500 за договором №07023 від 29.01.2018 року.

Метою укладання договорів було отримання позивачем позики у розмірі, визначеному в додатках № 1 до договорів (в сумі 300 000 грн), разом з тим, після сплати 21 000 грн (по 10 500 грн за кожним договором), коштів у позику не отримав.

Частиною першою, другою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

За змістом статті 9 Закону України від 1 червня 2000 року № 1775-ІІІ «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та статті 34 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» діяльність із надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг» під поняттям фінансова послуга розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Законом України від 2 червня 2011 року № 3462-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон №3462-VІ) (набрав чинності 8 січня 2012 року) внесено зміни до частини першої статті 4 Закону № 2664-ІІІ та доповнено її пунктом 111, відповідно до якого фінансовими вважаються послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Згідно з пунктами 3, 4 розділу VІII «Прикінцеві положення» Закону№ 2664-ІІІ фінансові установи зобов'язані протягом одного року з дня набрання чинності цим Законом привести свою діяльність у відповідність з вимогами цього Закону (тобто до 8 січня 2013 року), а спеціально уповноважений орган виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг зобов'язаний у шестимісячний строк з дня опублікування цього Закону розробити та затвердити ліцензійні умови здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

На підставі цього Закону Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (далі - Нацкомфінпослуг) як уповноважений державний орган 9 жовтня 2012 року розпорядженням №1676 затвердила Ліцензійні умови провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (далі - Ліцензійні умови).

Ліцензійні умови закріпили визначення, сутність, правовий статус учасників (і вимоги до них) такого виду фінансових правовідносин, як придбання товарів у групах, і передбачили, що діяльність цих груп направлена на легітимне використання фінансової схеми із залученням грошових коштів споживачів для придбання певного виду товарів та (або) послуг.

Згідно з пунктами 1.2, 1.5 розділу І Ліцензійних умов адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - це фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи.

Ліцензіатом є фінансова установа, яка одержала ліцензію на провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

Фінансова установа може провадити діяльність з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах тільки після отримання ліцензії Нацкомфінпослуг відповідно до цих Ліцензійних умов.

У справі, яка переглядається, спірні договори укладено 29 січня 2018 року, тобто коли закон передбачив отримання ліцензії для надання послуг з адміністративного фінансування активів для придбання товарів у групах.

Під час розгляду справи встановлено, що послуги, які є предметом указаних вище договорів та надаються відповідно до умов програми ТОВ «Економкомфорт», здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у борг, з проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури; за одним із цих договорів передбачено залучення коштів фізичної особи.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що спірні договори та умови програми ТОВ «Економкомфорт» свідчать про те, що послуга, яка надавалася позивачу, за своїм змістом є фінансовою послугою у вигляді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (пункт 111 частини першої статті 4 Закону України № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг»), а ТОВ «ЕкономКомфорт» надає їх без отримання відповідної ліцензії, що є підставою, відповідно до частини першої статті 227 ЦК України для визнання цих договорів недійсними.

Крім того, встановивши, що ТОВ «Економкомфорт» є адміністратором програми, з позивачем укладені договори по вчиненню дій, спрямованих на отримання позики за цією програмою, які по своїй суті є послугами, то укладення з цією ж юридичною особою договорів про надання послуг щодо забезпечення їх оформлення, інших послуг з питань діяльності та участі замовника у програмі свідчить про нечесну підприємницьку практику останнього, яка забороняється, та про недійсність договорів, здійснених з використанням такої практики (частини 1, 2, 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Даний висновок відповідає висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 10 лютого 2016 року у справі №6-2389цс15 та постанові від 06 квітня 2016 року у справі №-2531цс15, прийнятих за результатами розгляду заяв ТОВ «ЕкономКомфорт» про перегляд судових рішень, ухвалених у справах в аналогічних правовідносинах.

Посилання у відзиві на апеляційну скаргу на наявність ухвали Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року (К/800/20722/16), якою встановлено, що ТОВ «Економкомфорт» не надає послуг, які б згідно пунктом 5 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» відносились до фінансових, апеляційним судом не приймаються до уваги, оскільки вказане судове рішення не є преюдиційним для вирішення даної справи в розумінні положень норм процесуального закону, оскільки ухвалено не у спорі між тими самими сторонами та стосувалося оскарження постанови про накладення штрафу за порушення законодавства у сфері фінансових послуг.

Обставини, встановлені у наведеній вище ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15 грудня 2016 року не спростовують встановлених у цій справі обставин та висновків щодо наявності правових підстав, відповідно до положень статті 227 ЦК України, частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» для визнання укладених ТОВ «Економкомфорт» з позивачем договорів недійсними.

За наведених обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване судове рішення скасуванню як таке, що постановлене з невірним застосуваннями норм матеріального права та через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

ОСОБА_1 при звернені з позовом до суду був звільнений від сплати судового збору на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав спживачів», а тому судовий збір стягується з відповідача в дохід держави в сумі 2114 грн 40 коп. за подання позовної заяви (дві вимоги немайнового характеру 704 грн 80 коп. + 704 грн 80 коп. та 704 грн 80 коп. за вимогу майнового характеру) та 3 171 грн 60 коп. за подання апеляційної скарги, а всього 5 286 грн.

Керуючись статтями 258, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 31 травня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» про визнання недійсними договорів та стягнення коштів задовольнити.

Визнати недійсними укладені між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» договори від 29 січня 2018 року №07022/18 та №07022 із додатками №1 та №2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» на користь ОСОБА_1 10 500 грн коштів сплачених за договором №07022 від 29 січня 2018 року.

Визнати недійсними укладені між ОСОБА_1 та товариством з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» договори від 29 січня 2018 року №07023/18 та №07023 із додатками №1 та №2.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» на користь ОСОБА_1 10 500 грн коштів сплачених за договором №07023 від 29 січня 2018 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Економкомфорт» в дохід держави 5 286 грн судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 06 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді