Справа № 191/1624/17
Провадження № 2/191/992/17
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Кухар Д.О.

за участю секретаря Силкіної О.Г.

згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Синельникове цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ІмексБанк» про визнання кредитного договору часткового недійсним,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «ІмексБанк» про визнання кредитного договору часткового недійсним, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 27.09.2012 року між ним та відповідачем був укладений Договір № 999-00029836/1 про надання кредиту. Предметом Договору є надання позивачу споживчого кредиту у розмірі 42 000,00 грн., процентна ставка за користування кредитом становить 19% річних. Датою остаточного повернення Кредиту є 26 вересня 2015 року.

Розділ 5 оскаржуваного Договору передбачає інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Зокрема, у п. 5.1. Договору встановлено, що детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, погашення основного боргу, вартості сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань, наведений у Додатку № 1, який є невід'ємною частиною цього договору. Відповідно до п. 7.3. оскаржуваного Договору передбачено, що всі витрати, пов'язані з виконанням цього Договору, несе Позичальник.

Таким чином, в оскаржуваному Договорі, Відповідач встановив плату за супутні послуги, зокрема, щомісячну комісію за обслуговування кредиту (колонка № 5.3. Додатку 2-

№ 1) і позивач змушений був сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 520 грн.. Отже, позивач як Споживач, щомісяця, окрім погашення основної суми боргу та процентів за користування кредитом, безпідставно зобов'язаний додатково сплачувати так звані супутні послуги Банку, які становлять понад 45 % від загальної суми щомісячного платежу. За таких обставин, Відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсацію сукупних послуг Банку за його рахунок. При цьому, Відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу.

З урахуванням правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові № 6-1746цс16 від 16 листопада 2016 року, позивач вважає умови щодо здійснення ним плати за обслуговування кредиту в оскаржуваному договорі несправедливими і такими, що не ґрунтуються на нормі закону, а тому на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, підлягають визнанню в судовому порядку недійсними.

Оскільки відповідно до умов п. 7.14 кредитного договору від 27.09.2012 року, що укладений між сторонами, банк надав позивачу кредит на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин між ними визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості, адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

У звязку з цим, позивач просить визнати умову споживчого кредитного договору № 999-00029836/1, укладеного 27 вересня 2012 року між ним та Ппублічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» щодо обов'язку позичальника щомісячно сплачувати платежі за надані супутні послуги в розмірі 520,00 грн., недійсною з моменту укладення договору.

Позивач до початку судового засідання надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги визнав повністю та просив їх задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не зявилася, однак до його початку надала додаткові заперечення на позов, згідно якого просила в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд встановив наступне.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що 27.09.2012 року між ПАТ «ІмексБанк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 999-00029836/1 про надання кредиту, згідно з Розділом 1 п.1.1 якого Банк зобовязується надати для власних потреб Позичальнику за допомогою картки VISA у готівковій чи безготівковій формі шляхом сплати з поточного рахунку № 999-00029836 коштів понад кредитовий залишок коштів на рахунку ( далі - Овердрафт), в межах встановленого строку та ліміту овердрафту, а Позичальник зобовязується своєчасно погашати овердрафт, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку 19% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобовязання згідно цього Договору.

Максимальна заборгованість Позичальника за кредитом на умовах овердрафту ( ліміт овердрафту) встановлюється в сумі 42000,00 грн.. Дата остаточного повернення овердрафту до 26.09.2015 року ( Розділом 1 п.1.2, 1.3 Договору).

Розділом 3 п. 3.1 пп. 3.1.1 Договору № 999-00029836/1 від 27.09.2012 року передбачено, що Банк зобовязаний на умовах, передбачених цим Договором, у визначені терміни та в межах Ліміту, надати Позичальнику кредит.

Позичальник зобовязаний за власні кошти здійснювати оплату будь-яких витрат, податків та інших платежів, повязаних з укладенням та виконанням цього договору та договорів , укладених в забезпечення кредиту ( у разі їх наявності) ( п.3.3 пп.3.3.10 Договору).

Пунктом 7.14 Розділу 7 № 999-00029836/1 від 27.09.2012 року передбачено, що метою кредиту за цим договором є власні потреби Позичальника інші ніж придбання продукції, робіт, послуг.

Згідно копії Додатку № 1 до договору про надання кредиту № 999-00029836/1 від 27.09.2012 року ОСОБА_1 за період з 27.09.2012 року по 26.09.2015 року були нараховані платежі за надані супутні послуги (інші послуги банку ( валютно-обмінні операції, юридичне оформлення, тощо)) в розмірі 520,00 грн., на загальну суму 18720,00 грн..

В Розділі 5 п.5.1. пп.5.1.1, п.5.2 Договору № 999-00029836/1 від 27.09.2012 року, передбачено, що сукупні витрати Позичальника, які наведені в Додатку № 1, є орієнтовними, враховуючи дострокового погашення кредиту та сплати процентів за фактичний час користування кредитними коштами. Загальна орієнтовна сума процентів, що підлягають сплаті, реальна процентова ставка та абсолютне значення подорожчання кредиту вказуються у Додатку № 1 до цього Договору.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних відносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів". Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який

не вчинено.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 27.09.2012 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до п. 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; Таким чином, у розумінні викладеної статті Позивач є споживачем банківських послуг, а тому на відносини, що склалися поширюються всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Пункт 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.

В частині 1 статі 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачу мала бути надана необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення послуги.

Частина 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються:

1) сума кредиту;

2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту;

3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту;

4) право дострокового повернення кредиту;

5) річна відсоткова ставка за кредитом;

6) умови дострокового розірвання договору;

7) інші умови, визначені законодавством.

Забороняється у будь-який спосіб ускладнювати прочитання споживачем тексту детального розпису сукупної вартості споживчого кредиту, зазначеного у договорі про надання споживчого кредиту або у додатку до такого договору, у тому числі шляхом друкування його кеглем, меншим за кегль шрифту основного тексту, злиття кольору шрифту з кольором фону.

За положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави суду вважати , що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до п. 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Пункти 3.3 та 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 визначають наступне: банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором. Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Верховний Суд України в постанові від 16.11.2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію, згідно якої зазначив «обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним»

Частина 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Таким чином, суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити повністю, як обґрунтовані та підтверджені документально.

Крім того, оскільки позивач звільнений від сплати судових витрат, суд, відповідно до вимог 141 ЦПК України вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640,00 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3,6, 203, 215, 628,638,1054 ЦК України, ст. ст. 1, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.п. 3.3., 3.4, 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 ст.ст. 12, 13, 77, 78,141,142, 206, 259, 263, 264 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати умову споживчого кредитного договору № 999-00029836/1, укладеного 27 вересня 2012 року між ОСОБА_1, ІПН : НОМЕР_1, та Публічним акціонерним товариством «ІМЕКСБАНК» щодо обов'язку позичальника щомісячно сплачувати платежі за надані супутні послуги в розмірі 520,00 грн., недійсною з моменту укладення договору.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «ІМЕКСБАНК» ( Код 20971504) на користь держави в особі : Стягувач: Державна судова адміністрація України, Отримувач коштів : ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Код за , Банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, Код банку отримувача: 820019, Рахунок отримувача : 0001, Код класифікації доходів бюджету : 22030106, судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до апеляційного суду Дніпропетровської області або через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: ОСОБА_2