АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 березня 2018 року

м. Рівне

Справа № 560/241/17

Провадження № 22-ц/787/408/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Гордійчук С. О.

суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Дубровицька міська рада Рівненської області

розглянула в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року, ухваленого в складі судді Оборонової І.В. у справі №560/241/17,

в с т а н о в и в :

В лютому 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Дубровицька міська рада Рівненської області про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою з правом постійного безоплатного земельного сервітуту .

Позовну заяву обґрунтовує тим, що він являється співвласником 48/100 частин домоволодіння за адресою м. Дубровиця вул.. Нова, 3 та землекористувачем тієї частини земельної ділянки якою користувався попередній власник будинку ОСОБА_3 Іншим співвласником будинку та землекористувачем являється відповідач.

Оскільки, земельні ділянки не приватизовані між ними виникають непорозуміння щодо користування спільним двором. Вказані непорозуміння виникають в зв'язку з тим, що на частині дворової земельної ділянки, якою користується позивач, розташований погріб (льох), який належить обом сторонам в рівних частках. По дворовій земельній ділянці, частиною якої користується відповідач, розташований вхід (хвіртка і ворота), через які позивач має прохід і проїзд до своєї частини будинку.

Просив суд задовольнити його позовні вимоги та встановити порядок користування спільною земельною ділянкою з правом постійного безоплатного земельного сервітуту.

Рішенням Дубровицького районного суду від 05 грудня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Дубровицька міська рада Рівненської області про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою з правом постійного безоплатного земельного сервітуту відмовлено за безпідставністю.

Рішення мотивоване тим, що після прийняття Дубровицькою міською радою народних депутатів рішення №159 від 12 листопада 1985 року «Про розподіл земельної ділянки» між попередніми власниками будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не оформили право власності на земельну ділянку у встановленому на той час порядку, а тому до позивача не перейшло право власності чи право користування спірною частиною земельної ділянки (двір).

В поданій на рішення суду апеляційній скарзі, позивач вказує на його незаконність, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення його позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що станом на 1985 рік не існувало поняття «приватизації» та «права власності». Державна реєстрація права власності регулювалась підзаконними актами які не передбачали обовязкової реєстрації речових прав на нерухомість. Вважає, висновок суду про безпідставність позовних вимог хибним, оскільки для приватизації спільної частини земельної ділянки необхідно узгодити межі землекористування.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вказує, що рішення суду є законне та обґрунтоване, оскільки земельна ділянка не належить їм на правові власності і відноситься до загально прибудинкової території. Просить рішення суду залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Дубровицької міської ради народних депутатів від 12 листопада 1985 року №159, земельну ділянку площею 1428 кв.м на якій знаходиться житловий будинок по вул.. 800-річчя Дубровиці, 3 в м. Дубровиця розділено між співвласниками будинку ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в такому порядку - під спільний двір, будинок і льох, які знаходяться в дворі, виділено 298 кв.м.; ОСОБА_3 закріплено під город земельну ділянку площею 543 кв.м. із західної сторони. Всього (під город, двір, і надвірні будівлі) - 686 кв.м.; ОСОБА_4 закріплено під огород земельну ділянку площею 587 кв.м. із східної сторони. Всього (під город, двір і надвірні будівлі) - 742 кв.м.; зобов'язано співвласників будинку виготовити генеральні плани в техінвентбюро (а.с.8).

Однак, порядок користування земельною ділянкою із визначенням меж між суміжними землекористувачами співвласники ОСОБА_4 не встановили та не оформили відповідно до діючих на той час норм законодавства.

Відповідно до договору дарування від 11 листопада 1985 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 48/100 частини будинку із надвірними будівлями, що знаходяться в м. Дубровиця по вул.800-річчя Дубровиці (Нова), 3. Право власності ОСОБА_1 на квартиру №1 за вказаною адресою зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 218 (а.с.10).

Відповідно до ст. 120 ЗК України право власності та право користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з ч. 1 ст. 401 ЦК України користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 100 ЗК України, власник або землекористувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками сусідніх земельних ділянок на підставі договору або за рішенням суду.

Згідно з ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Право користування чужою земельною ділянкою полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів; забезпечення водопостачання, меліорації тощо (ст. 99 ЗК України ).

Виходячи з наведеного, обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем.

Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне господарське використання своєї земельної ділянки неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом, а сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач не довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, оскільки позивачем не доведено неможливість задовольнити свої потреби у іншій спосіб, аніж заявлений у позові, та не доведено ступінь обтяжливості сервітуту для відповідача внаслідок його встановлення.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази, що позивач є власником чи землекористувачем спірної земельної ділянки, отже його вимоги до відповідача є передчасними.

Інші доводи апеляційної скарги були предметом дослідження суду першої інстанції і додаткової оцінки не потребують.

Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і обєктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим підстав для скасування зазначеного рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 05 грудня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір покласти на учасника справи, який подав апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22 березня 2018 року.

Головуючий :

Судді :