Справа № 492/1640/17
Провадження № 2/492/185/18
АРЦИЗЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року м. Арциз

Арцизький районний суд Одеської області у складі: головуючого судді Варгаракі С.М., при секретарі судового засідання Богдан А.І.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду м. Арциз Одеської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: Кілійської районної державної адміністрації Одеської області, Білгород-Дністровської місцевої прокуратури про позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Свої вимоги мотивувала тим, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами син не бачив батька, вони не спілкуються, фактично відповідач покинув дитину, життям дитини не цікавиться, не навідує його, не забезпечує матеріальні потреби дитини, тобто не виконує свої батьківські обов'язки, у зв'язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивачка в підготовче судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити.

Відповідач у підготовче судове засідання також не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивачки визнав в повному обсязі, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина.

Представник третьої особи - Кілійської районної державної адміністрації Одеської області в підготовче судове засідання не з'явився, але надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи - Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в підготовче судове засідання також не з'явився, але надіслав до суду лист, згідно якого зазначив, що прокурор не здійснює представництво інтересів громадян у суді у справах, порушених після 30.09.2016 року.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 від 05.05.2004 року (а. с. 7). У зв'язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище «ОСОБА_1» на наявне «ОСОБА_1», що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_2 від 21.10.2011 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області (а. с. 8). Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_3, виданого Виконкомом В.Плосківської ради В.Михайлівського району Одеської області 12.05.2013 року, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, його батьком зазначений ОСОБА_2 - відповідач по справі (а. с. 9).

Відповідно до характеристики ОСОБА_1, остання за час роботи проявила себе кваліфікованим, творчим, досвідченим спеціалістом, бере активну участь у роботі шкільного методичного об'єднання учителів початкових класів (а. с. 14). Згідно довідки про доходи № 372 від 01.11.2017 року позивачка ОСОБА_1 працює у Кілійській НВК ЗОШ І-ІІІ ст. № 1 ліцей на посаді вчителя та її дохід за період з 01.05.2017 року по 31.10.2017 року становить 42393,15 грн. (а. с. 12).

Як вбачається з характеристики ОСОБА_3 він навчається у 9-Б класі, мати приділяє належну увагу вихованню сина, постійно відвідує батьківські збори, під час навчання дитини батько жодного разу не відвідував школу та не був на батьківських зборах (а. с. 13).

Відповідно до виконавчого листа № 1513/3591/12, виданого Кілійським районним судом Одеської області 29.03.2013 року з відповідача ОСОБА_2 на користь позивачки ОСОБА_1 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 400,00 грн., починаючи з 23.11.2013 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до 05.05.2021 року (а. с. 10).

Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 21.09.2017 року, виданого відділом державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції, заборгованість по аліментам боржника ОСОБА_2 станом на 21.09.2017 року складає 22266,67 грн. (а. с. 11).

Як вбачається з акту від 01.11.2017 року, під час перевірки з'ясовано, що ОСОБА_1 проживає разом зі своїм сином ОСОБА_3, його батько ОСОБА_2 не займається вихованням дитини, не піклується про нього та не допомагає, не виплачує аліменти (а. с. 15).

Згідно висновку № 20/461 від 05 березня 2018 року Кілійської районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування доцільно позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 36-37, 47).

Як вбачається із заяви ОСОБА_2, відповідача по справі, складеної у присутності секретаря Вознесенської сільської ради Арцизького району Одеської області, відповідач просив посприяти позбавленню його батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3, так як він не може виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню та утриманню дитини (а. с. 38, 48)

Судом достовірно встановлено та про це зазначив в своїй заяві відповідач, а також підтверджено наданими позивачкою доказами, що відповідач не проявляє до своєї дитини щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ні здоров'ям, ні долею дитини у зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).

Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї.

Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону).

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не проживає спільно з дитиною і самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: актом від 01.11.2017 року (а. с. 15), заявою відповідача ОСОБА_2 (а. с. 38, 48).

Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідач у даній справі є батьком неповнолітнього ОСОБА_3, проте він самоусунувся від виконання покладеного на нього батьківського обов'язку у вихованні дитини, він свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач протягом навчання дитини жодного разу не відвідував батьківських зборів, зацікавленості в її навчанні не приймав.

Також, судом не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання ОСОБА_2 обов'язків по вихованню дитини, не встановлено обставин чинення йому будь-ким, в тому числі і матір'ю дитини, перешкод у спілкуванні з дитиною, перешкод участі у її вихованні.

З'ясувавши повно, всебічно, об'єктивно обставини справи, суд, з урахуванням, в першу чергу, інтересів дитини, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо неповнолітнього сина ОСОБА_3, оскільки належними та допустимими доказами підтверджено свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, який свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом її здоров'я, її навчанням.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки її позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією (а. с. 1).

На підставі ст. ст. 15, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 141, 200, 206, 211, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб: Кілійської районної державної адміністрації Одеської області, Білгород-Дністровської місцевої прокуратури про позбавлення батьківських прав - задовольнити повністю.

Позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через Арцизький районний суд Одеської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текс рішення суду складено 20 березня 2018 року.

Суддя

Арцизького районного суду С.М. Варгаракі