Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/35318/15-ц

провадження № 61-15543св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації СлавкіноїМарини Анатоліївни,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_6, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від

18 серпня 2016 року у складі судді Рибака М. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Мараєвої Н. Є., Заришняк Г. М., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який неодноразово уточнювала, до публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», Банк) про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 22 травня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 93, за умовами якого позивач отримала в Банку кошти в розмірі 70 000,00 доларів США строком до 21 травня 2032 року із сплатою 13 % річних. 20 грудня 2008 року було укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 16,5% річних. 12 березня 2010 року було укладено Додатковий договір № 3 до кредитного договору № 93 від

22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 15% річних. Позивач вважала, що пункти пункти 1.4.1 та 4.3 кредитного договору є незаконними, несправедливими та такими, що порушують вимоги

статей 11, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначені дії банку по відношенню до неї є нечесною підприємницькою практикою, а тому з врахуванням вимог статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 215 ЦК України наявні підстави для визнання правочину, укладеного між сторонами, недійсним.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня

2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від

23 листопада 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів того, що кредитний договір, укладений між нею та Банком, є несправедливим, оскільки підписуючи цей договір ОСОБА_4 ознайомилась та погодилась з усіма його умовами. Також суди зазначили, що позивачем не доведено жодними доказами того, що кредитний договір є недійсним, або укладений під впливом введення ОСОБА_4 в оману, або кредитний договір є нечесною підприємницькою практикою.

У касаційній скарзі, поданій 13 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_4, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясували всі обставини справи та не надали належної оцінки доказам. Зокрема суди не звернули увагу на те, що Банком були внесені до кредитного договору такі пункти, які прямо суперечать законодавству та порушують конституційні права громадян України. Вказані дії Банку, на думку позивача, є нечесною підприємницькою практикою.

Заперечення на касаційну скаргу Банком не подавалося.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Верховний Суд вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом установлено, що 22 травня 2007 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк»та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 93 (а. с. 9-12), за умовами якого позивач отримала кошти в розмірі 70 000,00 доларів США строком до

21 травня 2032 року із сплатою 13 % річних.

20 грудня 2008 року було укладено Додатковий договір № 1 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 16,5% річних.

12 березня 2010 року було укладено Додатковий договір № 3 до кредитного договору № 93 від 22 травня 2007 року, яким відсоткову ставку закріплено у розмірі 15% річних.

Відповідно до пункту 1.4.1 кредитного договору від 22 травня 2007 року № 93 за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата в розмірі 21,00 долара США, що становить 0,03% річних від суми кредиту.

Відповідно до пункту 4.3 цього договору за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, та за несвоєчасну повну чи часткову сплату плати за обслуговування кредиту та за несвоєчасну сплату комісій, передбачених пунктом 2.6.3 цього договору, позичальник сплачує Банку штраф у розмірі 20% від суми неповерненого кредиту та/або несплачених процентів, плати за обслуговування кредиту, але не менше еквівалента 50,00 грн.

За положеннями статей 626 - 628 ЦК Українидоговором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статею 1054 ЦК Українипередбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 1048-1052 ЦК України істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Виходячи із загальних умов кредитного договору від 22 травня 2007 року

№ 93, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Установивши, що оспорюваний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору, суди, вірно застосувавши положення

статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей

626 - 628 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4 щодо визнання кредитного договору від

22 травня 2007 року № 93 недійсним.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки змісту оспорюваного кредитного договору, який є несправедливим, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору, є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судом обставинами справи.

Разом з цим не можна погодитися з висновками суду першої інстанції, залишеними без змін апеляційним судом, стосовно відмови у визнанні недійсним пункту 1.4.1 кредитного договору з огляду на таке.

За положеннями частини 5 статті 11, частин 1, 2, 5, 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до частини 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року

№ 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті

11 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від

10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо).

Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на те, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за цю комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Нарахування комісії банком здійснювалося за послуги, що супроводжують кредит, а саме як компенсація сукупних послуг банку за рахунок клієнта, що також суперечить вимогам закону.

Аналогічний висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Із врахуванням наведених правових норм встановлено, що передбачена пунктом 1.4.1 кредитного договору щомісячна плата в розмірі 21,00 долара США, що становить 0,03% річних від суми кредиту, є незаконною, тому відмова в задоволенні цієї позовної вимоги є необґрунтованою та такою, що не відповідає вимогам законодавства.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М. А. подало до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, яка оцінена відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року не була, оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_4 є недоведеними, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Таке положення зазначено в абзацах 2 та 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов є не доведеним, що є самостійною підставою.

Оскільки суди дійшли помилкового висновку щодо недоведеності позовних вимог в частині визнання пункту 1.4.1 недійсним, то суду першої інстанції необхідно дати оцінку заяві ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації

Славкіної М. А. про застосування строків позовної давності відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року.

Положеннями частини 4 статті 10 ЦПК України 2004 року на суд також покладені певні обов'язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Оскільки суди прийшли до передчасного висновку стосовного того, що позовні вимоги стосовно визнання недійсним пункту 1.4.1 не підлягають задоволенню, а заява про застосування строків позовної давності не підлягає розгляду, то рішення суду першої інстанції, залишене без змін апеляційним судом, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судами вищестоящих інстанцій.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій усупереч вимогам частини четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року не сприяли всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Зазначені порушення норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому судові рішення відповідно до частини 3 статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити наведені в цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного із них.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, ОСОБА_6, задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2016 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик