Постанова

Іменем України

07 червня 2018 року

м. Київ

справа № 592/8310/16-ц

провадження № 61-1609 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4,
відповідач -ОСОБА_5,
треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Сумської області у складі суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Ткачук С. С. від 28 листопада 2017 року в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, знести побудований паркан та не чинити перешкоди під час проведення землевпорядних робіт по встановленню (відновленню) твердих меж земельної ділянки і відновленню межових знаків.

Встановив:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, про зобов'язання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, знести побудований паркан та не чинити перешкоди під час проведення землевпорядних робіт по встановленню (відновленню) твердих меж земельної ділянки і відновленню межових знаків.

Позовна заява мотивована тим, що з 14 квітня 2008 року є власником земельної ділянки площею 0,0869 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Власниками сусідніх земельних ділянок за адресами: АДРЕСА_2, АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 є, відповідно, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Межі між земельними ділянками по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 станом на 2005 рік були закріплені в натурі межовими знаками у кількості 4 шт. і передані на зберігання ОСОБА_5 При цьому, суміжні землевласники ОСОБА_6 та ОСОБА_8 своїми підписами підтвердили, що не мають претензій при погодженні та встановленні вказаних межових знаків.

У свою чергу, при закріплені у 2010 року в натурі межовими знаками меж земельної ділянки по АДРЕСА_5, що належить ОСОБА_6, сусідка ОСОБА_5, відповідач по справі, також претензій не мала.

Земельна ділянка по АДРЕСА_1 була частково огороджена з боку відповідачки дерев'яним парканом та металевою сіткою, які остання в подальшому демонтувала без погодження з власником ділянки по АДРЕСА_1, побудувавши новий паркан на частині земельної ділянки під АДРЕСА_1 чим, на думку позивачки, здійснила самовільне захоплення її ділянки площею 0,00775 га. Комісія управління земельних ресурсів міської ради у 2011 році проводила відновлення спірної межі між ділянками сторін, проте, відновити межу та перенести паркан не вдалося.

Посилаючись на вказані обставини та зазначаючи, що з приводу спірної межі існує ряд судових рішень, проте, відповідач добровільно не звільняє самовільно захоплену її земельну ділянку, тому позивач, з урахуванням уточнених вимог просила суд:

- зобов'язати ОСОБА_5 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,00775 га., що розташована по АДРЕСА_1;

- зобов'язати ОСОБА_5 демонтувати незаконно побудований паркан на земельній ділянці по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 відповідно до правовстановлюючих документів;

- зобов'язати ОСОБА_5 не перешкоджати під час проведення землевпорядних робіт по встановленню (відновленню) твердих меж та відновленню межових знаків згідно правовстановлюючих документів між сусідніми земельними ділянками, розташованих по АДРЕСА_1 та по АДРЕСА_2, згідно затверджених Сумською міською радою геодезичних даних технічних документацій та правовстановлюючих документів на земельні ділянки;

- вирішити питання щодо судових витрат.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не доведено правомірності своїх вимог.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 28 листопада 2017 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 20 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_5 звільнити належну ОСОБА_4 частину земельної ділянки площею 0,00775 га, що розташована по АДРЕСА_1 та відображена в додатках № 8, 9 до висновку судової земельно-технічної експертизи від 24 лютого 2017 року № 70/71/72, з лінійними розмірами накладення 1,88 м; 2,07 м; 1,97 м; 1,95 м, яка межує з земельною ділянкою по АДРЕСА_2, в межах згідно даних Державного акта серії НОМЕР_1 кадастровий НОМЕР_2, відповідно до опису меж від поворотної точки «Г» до поворотної точки «Д», шляхом відновлення спільних поворотних точок 6; 7; 8; 9, вказаних у Каталозі координат кутів зовнішніх меж землекористування «Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1».

Зобов'язано ОСОБА_5 демонтувати паркан, встановлений нею по межі земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, а саме: на земельній ділянці ОСОБА_4

В задоволенні позову в іншій частині відмовлено; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції неповно та всебічно з'ясував обставини справи, не дав їм належну правову оцінку, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанцій та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанцій при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 грудня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_5 передано на розгляд до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у лютому 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 просить відхилити касаційну скаргу ОСОБА_5, оскільки рішення суду апеляційної інстанції є законним та обґрунтованим.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування рішення суду апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування апеляційним судом при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Частиною 2 статті 103 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) визначено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Згідно із положеннями статті 108 ЗК України у випадках, коли сусідні земельні ділянки відокремлені рослинною смугою, стежкою, рівчаком, каналом, стіною, парканом або іншою спорудою, то власники цих ділянок мають право на їх спільне використання, якщо зовнішні ознаки не вказують на те, що споруда належить лише одному з сусідів. Власники сусідніх земельних ділянок можуть користуватися межовими спорудами спільно за домовленістю між ними. Витрати на утримання споруди в належному стані сусіди несуть у рівних частинах. До того часу, поки один із сусідів зацікавлений у подальшому існуванні спільної межової споруди, вона не може бути ліквідована або змінена без його згоди.

Частинами 2, 3 статті 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

Судами установлено, що земельні ділянки сторін мають спільну межу, з приводу якої і виник спір, а позивач фактично використовує свою земельну ділянку у меншому розмірі, ніж встановлено правовстановлюючими документами, зокрема, згідно з договором купівлі - продажу земельної ділянки, державного акта на земельну ділянку ОСОБА_4 є власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0869 га, проте, висновком судової земельно-технічної експертизи встановлено, що площа вказаної ділянки фактично зменшилася на 77,5 кв. м за рахунок того, що земельна ділянка відповідача ОСОБА_5 по АДРЕСА_2 накладається на ділянку позивача. Лінійні розміри накладання по всій межі складають: 1,88 м; 2,07 м; 1,97 м; 1,95 м.

Оскільки установлено, що права позивача порушені, тому суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову та зобов'язання відповідача звільнити її земельну ділянку площею 0,00775 га шляхом відновлення спільних поворотних точок, та знесення належного відповідачу паркана, який проходить по земельній ділянці позивача. В той же час, позов ОСОБА_4 в частині зобов'язання ОСОБА_5 не чинити перешкоди під час проведення землевпорядних робіт по встановленню (відновленню) твердих меж та відновленню межових знаків згідно правовстановлюючих документів між сусідніми земельними ділянками задоволенню не підлягає, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами, що відповідач своїми діями перешкоджає проведенню вказаних робіт.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

У касаційній скарзі позивач посилається на те, що апеляційний суд, задовольняючи позов порушив норми матеріального права та не врахував того факту, що накладення меж земельної ділянки виникли не з вини відповідача. Однак суд апеляційної інстанції надав належну оцінку наданим доказам у справі та обґрунтовано дійшов висновку про те, що права позивача порушено та вказані порушення слід усунути.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом апеляційної інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 28 листопада 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_5.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська