АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 331/9092/15-ц 22-ц/774/63/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року

Справа № 331/2392/16-ц м. Кривий Ріг

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба термінового кредитування»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами, за відсутності осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату судового засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року, яке ухвалене суддею Багровою А.Г. у м. Нікополі,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Служба термінового кредитування» (далі - ТОВ «Служба термінового кредитування») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, який було уточнено.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 17.03.2014 року між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 22, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 1400,00 грн. зі сплатою 2% за кожен день користування кредитом в строк до 30.03.2014 року. В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором, 17.03.2014 року між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, згідно умов якого вона поручилася перед кредитором відповідати за виконання позичальником ОСОБА_2 усіх її зобов'язань, що виникли з кредитного договору частково, в розмірі 50,00 грн.

Посилаючись на те, що ТОВ «Служба термінового кредитування» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши ОСОБА_2 обумовлену кредитом суму грошових коштів, тоді як боржник не виконує зобов'язань за ним в повному обсязі, що призвело до утворення станом на 07.06.2016 року заборгованості за кредитом в загальному розмірі 18447,04 грн., з яких: 1159,84 грн. - основний борг, 17337,20 грн. - пеня за договором.

За таких обставин, позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 15087,04 грн. та з відповідача ОСОБА_1 - 50,00 грн. й здійснити розподіл судових витрат.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ТОВ «Служба термінового кредитування» про визнання кредитного договору нікчемним, стягнення моральної шкоди, в якому просив суд визнати нікчемним кредитний договір № 22 від 17.03.2014 року, укладений між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ним, посилаючись на те, що він укладений з боку позивача директором, який на момент укладення договору був звільнений з посади. Також ОСОБА_2 просив суд стягнути з ТОВ «Служба термінового кредитування» на його користь моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року позов ТОВ «Служба термінового кредитування» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення боргу задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» заборгованість за кредитним договором у розмірі 50,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 609,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «Служба термінового кредитування» заборгованість за кредитним договором у розмірі 18447,04 грн., яка складається з 1159,84 грн. основного боргу, пені в розмірі 17337,2 грн., а також витрат по сплаті судового збору у розмірі 609,00 грн. В зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено. Судовий збір в розмірі 1280 грн. компенсовано за рахунок держави.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність ухваленого судом першої інстанції рішення суду нормам матеріального та процесуального права, ставить питання про його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову ТОВ «Служба термінового кредитування» та задоволення заявлених ним зустрічних позовних вимог. Вважає, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених ним вимог, не врахувавши доведеність факту нікчемності укладеного договору, оскільки він укладений з боку позивача директором, який на момент укладення договору був звільнений з посади. Також зазначає, що в порушення ст. 258 ЦК України судом за його заявою не було застосовано позовну давність до пені та стягнуто її за весь період, а не в межах року та те, що на погашення кредиту він виплатив суму, яка вдвічі перевищує отриманий кредит.

В запереченнях на апеляційну скаргу ТОВ «Служба термінового кредитування» просить рішення суду, як законне та обґрунтоване залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін та їх представників в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь суді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступних висновків.

Судом встановлено, що 17.03.2014 року між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір № 22, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 1400,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2% за кожен день користування кредитом в строк до 30.03.2014 року (а.с. 9-11).

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за вищевказаним кредитним договором, 17.03.2014 року між ТОВ «Служба термінового кредитування» та ОСОБА_1 укладено договір поруки, згідно умов якого вона поручилася перед кредитором відповідати за виконання позичальником ОСОБА_2 усіх її зобов'язань, що виникли з кредитного договору частково, в розмірі 50,00 грн. (а.с. 6-7).

Позичальник ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, тому виникла прострочена заборгованість зі сплати наданого кредиту, яка станом на 07.06.2016 року склала 18447,04 грн., з яких: 1159,84 грн. - основний борг, 17337,20 грн. - пеня за договором (а.с. 110-124).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ТОВ «Служба термінового кредитування», суд першої інстанції виходив з доведеності факту неналежного виконання зобов'язання за укладеним кредитним договором позичальником ОСОБА_2 в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, та права ТОВ «Служба термінового кредитування» у зв'язку з цим, вимагати від відповідача ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_1 повернення заборгованості за кредитним договором.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для визнання укладеного кредитного договору нікчемним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зі змісту укладеного кредитного договору вбачається, що 17.03.2014 року ОСОБА_2 отримав від ТОВ «Служба термінового кредитування» кредит у розмірі 1400,00 грн в обмін на його зобов'язання, як позичальника, повернути кредит та сплатити проценти за його користування в обумовлені договором строки.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Як видно зі змісту кредитного договору, сторони встановили як строк дії договору - повернення кредиту до 30 березня 2014 року, сплату процентів за користування кредитними коштами з розрахунку 2% за кожний день ( а.с.9).

Згідно п.3.2. укладеного договору, загальна вартість кредиту для позичальника дорівнює розміру передбачених п.3.1. договору процентів, які позичальник буде зобов'язаний сплатити на користь кредитодавця. Пунктом 3.3. Договору передбачено, що позичальник зобов'язується повернути кредит у розмірі, вказаному в п.1.2. договору, а також сплатити проценти у розмірі 392 грн,, нараховані за період починаючи з дати видачі кредиту та закінчуючи датою повернення кредиту, разом 1792 грн. у дату повернення кредиту. Повернення кредиту та сплата процентів здійснюється разовим платежем. ( а.с.9).

За змістом ст.ст. 610, 611, 612 ЦК України, одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язанням в обумовлений сторонами строк, правовим наслідком якого є відповідальність боржника.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу.

Матеріалами справи підтверджено, що позичальник ОСОБА_2 порушив свої зобов'язання стосовно повернення кредитних коштів.

Отже, встановивши факт неналежного виконання зобов'язання за укладеним кредитним договором щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування відповідно до вищенаведених умов договору, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обов'язок відповідача ОСОБА_2 нести відповідальність перед кредитором щодо погашення заборгованості по кредиту.

Як видно з наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом червень 2016 рік заборгованість за кредитним договором становить 18447,04 грн., з яких: 1159,84 грн. - основний борг, 17337,20 грн. - пеня за договором.

Жодних доказів на спростування правильності розрахунку відповідачем не надано та не спростовано факту наявності заборгованості, з урахуванням погашення кредитної заборгованості на оплату тіла кредиту - 240,16 грн., відсотків - 383,48 грн. та 1244,36 грн. - пені, які враховано позивачем при проведенні розрахунку.

Не може погодитися колегія суддів і з доводами апеляційної скарги відповідача про наявність підстав для визнання укладеного кредитного договору недійсним, з огляду на наступне.

За ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Стаття 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Водночас, згідно з с. 1 ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією собою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, чинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Частина друга вказаної норми передбачає, що наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Відповідно до правової позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 06.04.2016 року №3-84гс16, законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки утвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Також, у постановах Верховного суду України від 19.08.2014 року у справі № 3-38гс14 і від 19.08.2014 року у справі № 3-59гс14 висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК України схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання.

Як видно з тексту укладеного між сторонами договору його підписано та укладено від імені ТОВ «Служба термінового кредитування» Страшко О.С., яка діяла на підставі статуту.

Укладений договір був виконаний ТОВ «Служба термінового кредитування», відповідачу надано кошти на його виконання, то б то договір укладений представником схвалений юридичною особою. Отже, підстави для визнання його недійсним з підстав підписання представником, який на час його укладання не був уповноваженою особою, не має правового значення. Крім того, договір частково виконувався відповідачем, сплачено кошти в загальному обсязі 1049, 44 грн., що свідчить про домовленість щодо усіх істотних умов укладеного договору. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги відповідача про те, що договір укладений від імені позивача не уповноваженою особою, є підставою для визнання договору недійсним.

Доводи апеляційної скарги відповідача про не застосування до вимог про стягнення пені річного строку позовної давності неможна визнати обґрунтованими.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) статтею 258 ЦК України встановлена спеціальна позовна давність в один рік.

Згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Сторони в кредитному договорі письмово узгодили, в пункті 9.2. Договору, що строк позовної давності становить 10 років. ( а.с.11).

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального і процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, в той час як доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 17 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: