Номер провадження: 22-ц/785/1458/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07 червня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення місця постійного проживання малолітньої дитини, третя особа Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, -

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, посилаючись на те, що з червня 2007 року перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_2, від яких 12 травня 2008 року народилась спільна дитина ОСОБА_4. Після народження дитини сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_1.

В січні 2015 року сторони припинили подружні стосунки, після чого дитина залишилась проживати разом з батьком, а відповідач почала мешкати за іншою адресою окремо від них.

Оскільки на теперішній час, між батьками відсутня згода, щодо місця проживання дитини, позивач вимушений звернутись з позовом до суду, в якому просить суд визначити місце проживання дитини разом з батьком.

У січні 2017 року ОСОБА_2 звернулась в суд з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення місця постійного проживання малолітньої дитини, посилаючись на те, що 12 травня 2008 року від спільного проживання з відповідачем, в неї народилась дитина ОСОБА_4.

В січні 2015 року сторони припинили подружні стосунки, після чого ОСОБА_2 вимушена була проживати за іншою адресою, ОСОБА_3 не дав їй можливості забрати дитину та на теперішній час чинить перешкоди у побаченнях з дитиною.

Оскільки на теперішній час, згода, щодо місця проживання дитини між батьками відсутня, вона вимушений звернутись з позовом до суду, в якому просить суд визначити місце проживання дитини разом з матірю.

Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 07 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_3 та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами, в яких просять скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 07 червня 2017 рокута ухвалити нове, яким:

- ОСОБА_3 просить задовольнити його вимоги, а у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити;

- ОСОБА_2 просить задовольнити її зустрічні позовні вимоги, а у задоволенні вимог ОСОБА_3 відмовити

посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, зустрічного позову та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_5 слід відмовити, а апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норрм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі зазначеним вимогам не відповідає.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що з червня 2007 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких 12 травня 2008 року народилась спільна дитина ОСОБА_4. Після народження дитини сторони проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу в належній позивачу на праві власності квартирі АДРЕСА_1.

В січні 2015 року сторони припинили подружні стосунки, після чого між батьками відсутня згода, щодо місця проживання дитини, на теперішній час дитина проживає разом з батьком в квартирі АДРЕСА_1, а мати дитини проживає окремо в квартирі АДРЕСА_2, що знаходиться на відстані 150 метрів від помешкання ОСОБА_3

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.04.2017 року про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини за місцем проживання батька - ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_3.

Відмовляючи у задоволенні основного та зустрічного позовів батьків дитини про визначення місця проживання малолітньої дитини, суд першої інстанції не погодився з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком та виходив з того, що первісним позивачем та позивачем за зустрічним позовом не надано суду реальних доказів на підтвердження наявності виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини спільно з будь-ким з батьків, наполягаючи при цьому на вирішенні батьками всіх питань стосовно виховання дитини мирним шляхом.

Проте повністю погодитися з усіма такими висновками суду першої інстанції не можна.

Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Відповідно ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно з ст. 19 ч. 6 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим.

Суд першої інстанції не погоджуючсь з висновком органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 06.04.2017 року про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 в належній на праві вланості останньому квартирі за адресою: АДРЕСА_3., виходив з того, що основна та вирішальна інформація у висновку наведена зі слів батька дитини, органом опіки та піклування не надано обгрунтування житлово-побутових умов за місцем проживання матері дитини.

Судова колегія погоджується з висновком районного суду в цій частині, оскільки дійсно висновок органу опіки та піклування від 06.04.2017 року не заснований на всебічному дослідженні створення належних умов проживання обома батьками, належно не обгрунтований всіма обставинами за якими надано перевагу у визначенні місця проживання дитини саме з батьком. Фактично орган опіки керувався лише результатами співбесід з батьками без зазначення доводів оцінки цих співбесід та звичністю проживання дитиини у квартирі батька. При цьому у висновку не відображено думку самої дитини.

Проте, набувши переконання про непогодження з висновком органу опіки та піклування від 06.04.2017 року про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3 в належній на праві вланості останньому квартирі за адресою: АДРЕСА_3, суд першої інстанції відмовив кожному з батьків у визначенні місця проживання малолітньої дитини.

При цьому судом не були встановлені обставини, які перешкоджають передачі будь-кому з батьків дитини для проживання (відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, що може зашкодити розвиткові дитини). Також судом не встановлено обставин, внаслідок яких неможливо визначити місце проживання дитини у звязку з нестворенням кожним з батьків належних умов проживання та розвитку дитини. Не була судом зясована і думка дитини щодо місця її проживання.

При таких обставинах повністю погодитися з таким остаточним висновком суду першої інстанції не можна.

Судова колегія звертає увагу на таке.

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі -Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. З Конвенції).

У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може, вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до положень ст. 12 Конвенції держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що її стосується, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства.

Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобовязує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Про необхідність заслуховування думки дітей, які досягли певного віку, та її врахування при вирішенні спорів про відібрання дітей зазначено, зокрема, у рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року «Савіни проти України». У п. 59 цього рішення вказано, що суд також зауважує, що на жодному етапі провадження у справі судді не заслуховували дітей (включаючи дитину, якій у грудні 2004 року, коли тривав розгляд справи в суді першої інстанції, було 13 років).

Між тим, з матеріалів справи вбачається, що думка дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, якій станом на час я виготовленні висновку органу опіки та піклування від 06.04.2017 року було майже 9 років у вказаному висновку не наведена і оцінка думці дитини компетентним органом не надавалася.

Також не була зясована думка дитини і при вирішенні справи в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні звязки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обовязком батьків діяти в її інтересах.

Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов'язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Колегія суддів з цього робить висновок, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

В засіданні судової колегії за згодою батьків дитини, їх представників та представника органу опіки та піклування була заслухана думка дитини ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1.

При зясуванні думки дитини на час її заслуховування, батьки дитини та вільні слухачі добровільно залишили залу судового засідання. Заслуховування проведено у присутності представників сторін та представника органу опіки та піклування за участі педагога-психолога, яка підтвердила готовність дитини до діалогу та спроможність відповіді на питання щодо місця проживання.

Відповідаючи на питання суду та представників сторін малолітня ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 пояснила, що любить обох батьків. Проживає разом з батьком, мати проживає недалеко з Віталіком (чоловік матері дитини ОСОБА_7), до якого вона відноситься нормально. Вона хоче проживати з батьком, оскільки звикла до квартири і району проживання, але не проти проживати з матірю, якщо вона повернеться жити до них. З матірю вона спілкується у присутності батька або бабусі.

Крім того, апеляційним судом від Служби у справах дітей Одеської міської ради були витребувані завірені копії документів, які стали підставою для прийняття висновку від 06.04.2017 року Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, в тому числі акт обстеження житлово-побутових умов проживання ОСОБА_2 від 15.12.2016 року за адресою: АДРЕСА_4, які відповідають інтересам дитини і сприяють її нормальному розвитку та вихованню, так само як і у квартирі батька дитини. Також з матеріалів справи вбачається заява чоловіка ОСОБА_2 ОСОБА_7 , якою він не заперечує проти спільного проживання його дружини з малолітньою дочкою, з якою в нього склалися приязні стосунки.

Таким чином, апеляційний суд вбачає, що кожен з батьків, які проживають окремо, але в одному районі міста недалеко один від одного, створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і кожен з батьків дбайливо ставиться до виконання своїх батьківських обов'язків. Також апеляційним судом встановлено прихильність дитини та її любов до обох батьків, які працюють, маючи самостійний дохід.

При цьому, суд апеляційної інстанції враховує бажання дитини залишитися проживати у звичному для неї районі, де вона проживає і відвідує навчальний заклад.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено апляційним судом, як кожен окремо, так і в сукупності відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, встановивши відсутність перешкод у передачі дитини будь-кому з батьків, приймаючи до уваги, що обома батьками створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини і вони дбайливо ставляться до виконання своїх батьківських обов'язків; заслухавши думку самої дитини, колегія суддів разом з тим, враховуючи вік дитини, стать та потребу саме у материнській турботі, з наданням першочергової важливості основним та найвищим інтересам дитини, доходить до переконання у визначеності місця проживання дівчинки разом з матір`ю ОСОБА_2

Таким чином, апеляційну скаргу ОСОБА_3 слід залишити без задоволення, апеляційну скарга ОСОБА_2 - задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 скасувати з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 та визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір`ю ОСОБА_2. В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 слід залишити без змін.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 213 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 рокув частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_2 - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з матір`ю ОСОБА_2.

В іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 22.03.2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_8