судді Великої Палати Верховного Суду
Провадження № 14-429цс18
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Сохацького Ігоря Семеновича (далі - приватний нотаріус) про визнання договорів недійсними, витребування майна з чужого незаконного володіння
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року у складі судді Усатової І. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів Болотова Є. В., Білич І. М., Поліщук Н. В.
Постановою ВеликоїПалати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року закрито.
Із висновками ВеликоїПалати Верховного Суду не погоджуюся та відповідно до частини третьої статті 35 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) висловлюю окрему думку з огляду на таке.
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року відкрито провадження у справі.
Відкриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався тим, що позовна заява подана і оформлена в порядку, встановленому ЦПК України у редакції, чинній на момент постановлення ухвали.
27 грудня 2017 року ОСОБА_4 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову - про повернення позовної заяви. Вказав, що суд першої інстанції помилився при визначенні підсудності та підвідомчості справи і всупереч вимогам статті 16 Цивільного кодексу України прийняв до свого провадження позовну заяву із об'єднаними вимогами, частину яких належало розглядати в порядку цивільного судочинства.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2017 року залишено без змін.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, ОСОБА_4 просив скасувати оскаржувані судові рішення, посилаючись на порушення судами норм процесуального права.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції порушено провадження у справі за об'єднаними позовними вимогами, частина яких (щодо реєстрації майна та майнових прав) підлягала розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).
Щодо можливості оскарження ухвали суду першої інстанції у зв'язку з порушенням правил юрисдикції, зазначаю наступне.
Ухвалу про відкриття провадження у справі Солом'янським районним судом міста Києва постановлено 05 жовтня 2017 року.
Апеляційну скаргу на ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі подано 27 грудня 2017 року та зареєстровано 02 січня 2018 року, тобто за дії ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року (у подальшому тексті будуть застосовуватися норми ЦПК України саме в зазначеній редакції).
Відповідно до пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності.
ЦПК України розрізняє предметну, суб'єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію (підсудність). Разом з тим усі вимоги щодо юрисдикції об'єднано в главі 2 ЦПК України «Цивільна юрисдикція».
Згідно зі статтею 19 ЦПК України, яка визначає, які справи відносяться до юрисдикції загальних судів, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
У статтях 23?25 ЦПК України передбачено, які саме цивільні справи та які суди розглядають по першій інстанції, які суди переглядають справи в апеляційному та касаційному порядку. Тобто визначено інстанційну юрисдикцію.
У параграфі3 ЦПК України йдеться про територіальну юрисдикцію (підсудність). Згідно з загальним правилом, передбаченим у статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом. Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Якщо буквально тлумачити зміст пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України, то в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил територіальної юрисдикції, тобто підсудності.
Водночас погодитися з таким тлумаченням зазначеної норми не можна, оскільки вказане протирічить як завданням, так і основним засадам цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, розумності строків розгляду справи судом.
Необхідно розуміти місце та роль Верховного Суду в судовій системі України.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Згідно з частиною другою цієї статті Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, ? як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; здійснює інші повноваження, визначені законом.
У справах про цивільні права та обов'язки моментом закінчення перебігу строку найчастіше Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) визнає повне виконання судового рішення. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька взаємопов'язаних критеріїв: поведінку заявника; складність справи; важливість для заявника предмета розгляду; поведінку державних та судових органів. Під час визначення розумності строків справ ЄСПЛ бере до уваги не тільки поведінку заявника, але й процесуальну діяльність суду.
Одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі Брумареску проти Румунії), а стаття 6 § 1 вимагає від суду винесення ефективного рішення (пункт 70 рішення ЄСПЛ у справі Обермайєр проти Австрії, рішення ЄСПЛ у справі Окяяй та інші проти Туреччини).
Чи буде дотримано таких вимог до цивільного судочинства, якщо порушення вимог щодо юрисдикції справи може бути заявлено лише після ухвалення судом першої інстанції судового рішення?
Застосування буквального тлумачення пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України потягне за собою неможливість оскарження до апеляційної інстанції ухвали про відкриття провадження у справі, постановленої з порушенням вимог щодо юрисдикції спору.
Разом з тим це вплине і на неможливість звернення з позовом до належного суду, до юрисдикції якого відноситься розгляд спору, оскільки вимоги всіх процесуальних кодексів (ЦПК України, КАС України та Господарського процесуального кодексу України у редакції від 03 жовтня 2017 року) певним чином уніфіковано і однією з підстав залишення позову без розгляду є перебування в провадженні цього чи іншого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Крім того, відповідно до наукової доктрини термін «підсудність» вживається в декількох значеннях. Одне з них передбачає підсудність як процесуальний інститут, що регулює розподіл справ не тільки між окремими ланками відповідної судової системи, але й між судами рівної компетенції та для визначення компетенції суду.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вважаю, що пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України слід розуміти як можливість оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності в розумінні як територіальної, так і предметної, суб'єктної та інстанційної юрисдикції.
Аналіз статей 353 та 389 ЦПК України передбачає можливість і касаційного оскарження зазначеної ухвали суду.
З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватного нотаріуса з такими позовними вимогами: визнати недійсними договори іпотеки від 16 грудня 2016 року та від 22 квітня 2017 року; витребувати з чужого незаконного володіння частину квартири; визнати незаконним та скасувати рішення приватного нотаріуса про державну реєстрацію права власності на квартиру.
Відкриваючи ухвалою від 05 жовтня 2017 року провадження у справі, суд першої інстанції вважав, що позовна заява подана і оформлена у порядку, встановленому ЦПК України (редакції, на момент постановлення ухвали).
Відповідно до вимог статті 16 ЦПК України (у редакції, яка діяла до 15 грудня 2018 року) не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Суд наділений повноваженнями відкрити провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовити у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства.
Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом прав, свобод чи інтересів.
Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено в статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Аналогічну норму закріплено й у частині першій статті 19 ЦПК України в редакції від 03 жовтня 2017 року.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті КАС України (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі) юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб) прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.
Згідно із частиною другою статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.
Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі й обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.
Аналіз змісту статті 15 ЦПК України та статті 17 КАС України (у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі) у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір.
За змістом частини першої статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»(далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Остатнім абзацом частини п'ятої статті 3 Закону № 1952-IV визначено, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.
Вважаю правильним розгляд вимог щодо реєстрації майна та майнових прав у порядку цивільного судочинства, оскільки їх предметом у даному випадку є не перевірка адміністративно-розпорядчих дій приватного нотаріуса, а скасування рішення стосовно державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру, що безпосередньо пов'язано зі спором про захист речового (цивільного) права на це майно позивача, яке не може бути захищене у випадку публічно-правових відносин незалежно від того, що відповідач здійснював державну реєстрацію права власності на виконання делегованих повноважень, покладених на нього Законом № 1952-IV.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
За таких обставин суд першої інстанції не мав підстав для відмови у відкритті провадження у справі з підстав порушення юрисдикції, а судом апеляційної інстанції обґрунтовано прийнято апеляційну скаргу до провадження та залишено ухвалу суду першої інстанції без змін.
Суддя О. М. Ситнік