РІШЕННЯ

Іменем України

Справа № 133/1370/17

10.04.18 року

КОЗЯТИНСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ

в складі головуючого судді В.А. Воронюк

при секретарі Н.М. Полонській

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача адвоката ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3 ОСОБА_4О

представника відповідача адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Козятині цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права на ідеальні частки у праві власності на спільний автомобіль та встановлення порядку користування автомобілем,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом, який вході судового розгляду уточнила та просила визнати недійсним договір купівлі - продажу транспортного засобу №3242/2017/409841 від 08 квітня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, предметом якого є автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966.

Визнати за нею та ОСОБА_3 право на 1/2 частку за кожним у праві власності на автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966.

Встановити порядок користування автомобілем НОМЕР_1, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966, згідно із яким надати їй право на користування даним автомобілем кожні четвер, п»ятницю та неділю, а ОСОБА_3 надати право на користування даним автомобілем кожні понеділок, вівторок, середу та суботу.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 06 вересня 2003року вони з відповідачем одружилися. У шлюбі ними в серпні 2015 року було придбано автомобільRENAULT НОМЕР_2, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966, який було зареєстровано за ОСОБА_3 в державному органі реєстрації транспортних засобів м. Бердичева Житомирської області.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області 23.06.2017 року шлюб між ними було розірвано. Перед судовим засіданням в приміщенні Козятинського міськрайонного суду Вінницької області ОСОБА_3 повідомив їй, що він продав вказаний автомобіль своєму товаришу ОСОБА_4

Вважає, що даний договір купівлі-продажу недійсний, оскільки відчуження даного автомобіля могло бути здійснено відповідачем лише при наявності її письмової згоди, оскільки автомобіль є спільною сумісною власністю, а вона такої згоди не давала ні в письмовій, ні в іншій формі.

ОСОБА_4 протягом тривалого часу працює разом із ОСОБА_3 у виробничому підрозділі локомотивне депо Козятин регіональної філії "Південно-західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", а тому вони давно знайомі і між ними виникли дружні відносини. Вони дружать сім"ями, ходили один до одного в гості , разом святкували дні народження тощо. ОСОБА_4 неодноразово бачив вказаний автомобіль на їхньому подвір"ї АДРЕСА_1. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 разом займаються спортом, при цьому ОСОБА_3 неодноразово використовував вказаний автомобіль для перевезення членів команди в тому числі ОСОБА_4 до місць проведення таких спортивних змагань. Тому ОСОБА_4 достеменно було відомо про те, що цей автомобіль був придбаний ними під час шлюбу, і що він являється їхньою сумісною власністю, відтак , останній усвідомлював або повинен був усвідомлювати ту обставину, що такий договір міг бути укладений лише за її згодою. Разом з тим ОСОБА_3 на даний час продовжує фактично користуватись даним автомобілем, який знаходиться за місцем його фактичного проживання ІНФОРМАЦІЯ_1. Це все свідчить про те, що сторони цього правочину всупереч положеннямп.6 4.1 ст.З ЦК України при його укладанні діяли недобросовісно, вони не бажали настання реальних правових наслідків, обумовлених договором, а залучення ОСОБА_4 до участі в укладанні цього договору було формальною дією, спрямованою на позбавлення мене у такий спосіб права власності на вказаний автомобіль.

В силу положень ч.2 ст.183 ЦК України автомобіль є неподільною річчю, оскільки він не може бути поділений без втрати його цільового призначення.

В ч,2 ст.71 СК України обумовлено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.4 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Вона не бажає отримувати грошову компенсацію половини вартості цього автомобіля, оскільки пройшла підготовчі курси на право керування транспортними засобами, а тому бажає також мати можливість володіти та користуватися даним автомобілем. Крім того, даний автомобіль їй необхідний для здійснення підприємницької діяльності.

Відтак, вона вправі пред»явити позовну вимогу про визнання за нею та ОСОБА_3 права на 1/2 ідеальну частку за кожним у праві власності на даний автомобіль та залишення його в спільній частковій власності.

ОСОБА_3 не дає їй можливості користуватися автомобілем. Тому внаслідок таких дій відповідача порушуються її права на користування цим спільним майном.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат ОСОБА_2 в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили обставини, зазначені вище та просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог просив відмовити в задоволенні позову. При цьому пояснив, що спірний автомобіль він продав ОСОБА_4О зі згоди позивачки , яка в момент укладення договору купівлі-продажу в Територіальному сервісном у центрі була присутня , тобто була обізнана щодо-купівлі продажу автомобіля .

Відповідач ОСОБА_4 та його представник - адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, заперечували проти задоволення позовних вимог. В запереченні адвокат ОСОБА_5 зазначив, що Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Також в заперечені зазначив, що відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Виходячи зі змісту ст. 203 та ст. 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.

Відповідно до ст. 662 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а згідно ст. 689 ЦПК України покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу.

Згідно ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або Законом.

ОСОБА_4 у законний спосіб набув право власності на автомобіль НОМЕР_1, 2005 року випуску . Після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу ОСОБА_4 було належним чином виконано обовязок щодо оплати товару та сплачено за автомобіль 161275 грн 80 коп., грошові кошти отримала позивач ОСОБА_1 у присутності відповідача ОСОБА_3 . Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача . ОСОБА_4 не може бути позбавлений протиправно права власності, оскільки це буде суперечити ч.4 ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 317 ЦК України. Крім того державна реєстрація транспортних засобів має проводитися на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, при цьому перед відчуженням, зазначені транспортні засоби повинні бути зняті з обліку в підрозділах Державтоінспекції, що було зроблено відповідачем ОСОБА_3 Положеннями ст. 204 ЦК України, закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована.

Також в заперечені зазначає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя має визначатися судом не лише фактом придбання такого майна під час шлюбу (спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу), але і спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна.

Ні зі змісту поданої позивачкою позовної заяви, ні із доданих до позовної заяви письмових доказів не вбачається доведеність позивачем факту необізнаності про вчинення відповідачем ОСОБА_3 оспорюваного правочину (договору купівлі-продажу автомобіля).

Якщо навіть позивачкою буде доведено факт необізнаності щодо продажу автомобіля, то в такому випадку задовольняючи позовні вимоги судом має бути присуджено виключно грошову компенсацію вартості належної їй частки від спільного майна подружжя, оскільки спільне володіння і користування спільним майном є неможливим, так як ОСОБА_4 є законним власником та добросовісним набувачем спірного автомобіля.

Посилається на п. 24 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» де зазначено, що під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388 ЦК мае право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред'явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК). оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.»

Крім того в запереченнях адвокат зазначає, що якщо навіть припустити, що спільне майно позивача та відповідача 1 (як подружжя), вибуло із володіння без згоди позивача, як другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо заінтересована сторона у належний спосіб доведе суду, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно.

Майно, у разі, якщо воно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, має ділитися між подружжям в натурі. При цьому, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Просить у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, визнання права на ідеальні частки у праві власності на спільний автомобіль та встановлення порядку користування автомобілем - відмовити повністю.

Суд, заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_2, відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 та свідків дослідивши письмові докази, вважає, що позов слід задовольнити.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 знаходились з 06.09.2003 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 23.06.2017 року було розірвано (а.с.17,18).

За час перебування у шлюбі сторони в серпні 2016 року придбали автомобіль НОМЕР_3, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966, який було зареєстровано в державному органі реєстрації транспортних засобів м.Бердичева Житомирської області за ОСОБА_3, в АДРЕСА_2, що підтверджується довідкою регіонального сервісного центру в Киїівській області № 3242 автомобіль 03.08.2016р був зареєстрований за ОСОБА_3, в АДРЕСА_2, ( а.с.115 ).

Допитана в судовому засіданні в якості свідка позивачка пояснила, що до придбання спірного автомобіля « RENAULTTRAFIC» » у них був інший автомобіль «Фіат Добло», який вони продали. Вони з чоловіком займались бізнесом, чоловік працював у локомотивному депо в м.Козятині, а тому вони змогли заощадити певну суму коштів. Автомобіль « RENAULTTRAFIC» » вони прид бали за рахунок коштів, виручених від продажу автомобіля «Фіат Добло», а також додатково заощаджених під час проживання у шлюбі коштів. Про те, що її чоловік продав автомобіль вона дізналася лише перед судовим засіданням 23.06.2017 року в цивільній справі про розірвання шлюбу в приміщенні Козятинського міськрайонного суду , де ОСОБА_3 повідомив їй, що він продав вказаний автомобіль своєму товаришу ОСОБА_4.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_3 не заперечував, що автомобіль «RENAULT TRAFIC» вони з позивачкою придбали за спільні кошти . Автомобіль продав ОСОБА_4 з усної згоди позивачки.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч.2 ст.60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Отже, в судовому засіданні було встановлено, що спірний автомобіль був придбаний позивачкою ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі за спільні кошти, а відтак є спільною сумісною власністю подружжя.

Як вбачається із договору купівлі-продажу ТСЦ 3242/2017/409841 від 08.04.2017 укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, 08.04.2017 року ОСОБА_4 придбав у ОСОБА_3 автомобіль НОМЕР_3, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966, вартість автомобілю сторонами цього правочину визначена в розмірі 161275 гривень 80 копійок (а.с., 115,116).

Відповідно до довідки регіонального сервісного центру в Киїівській області № 3242 автомобіль станом на 29.07.2017р зареєстрований за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу ( а.с. 105 ).

Згідно довідки регіонального сервісного центру в Киїівській області № 3242 автомобіль 03.08.2016р був зареєстрований за ОСОБА_3, в АДРЕСА_2, з 08.04.17р зареєстрований на нового власника по договору купівлі-продажу ОСОБА_4 ( а.с. 115 )

Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

Згідно із ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Частиною 2 ст.65 СК України передбачено, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

В силу ч.З ст.65 СК України для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За нормами частини четвертої ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

Згідно з вимогами ч,1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою і шостою ст.203 ЦК України, зокрема правочин не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Вказаний автомобіль є цінним майном, що підтверджується п.З спірного договору купівлі-продажу, згідно із яким за домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 161275 грн. 80 коп. Відтак, договір його купівлі - продажу виходить за межі дрібного побутового.

За таких обставин відчуження цього автомобіля могло бути здійснено ОСОБА_3 лише при наявності письмової згоди позивачки. Проте, таку згоду ні в письмовій, ні в іншій формі, вона не надавала.

Разом із цим, за змістом п.6 ч.1 ст.З ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є добросовісність.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа-контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Такий правовий висновок викладений в постановах ВСУ від 30.03.2016 року у справі № 6-533цс16, від 12.10.2016 року у справі №6-1587цс16, від 22.02.2017 рої-:. . справі №6-17цс17 та в постановах ВС від 12.02.2018 року у справі №753/6630/16-ц та вл 07.02.2018 року №226/942/15-ц.

Під час розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_4 протягом тривалого часу працює разом із ОСОБА_3 у виробничому підрозділі локомотивне депо Козятин регіональної філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Крім того вони разом займаються спортом. Вказані обставини підтверджуються біографічним/ довідками відповідачів та довідкою голови профкому локомотивного депо ст.Козятин від 06.11.2017 року. ( а.с. 145-148 ).

Разом із цим, допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 повідомив, що вони разом із ОСОБА_4 працюють у локомотивному депо та тривалий час перебувають у дружніх відносинах, і що ОСОБА_4 знав, що він перебуває у шлюбі із позивачкою і спірний автомобіль є їхньою спільною власністю.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач ОСОБА_4 повідомив, що з позивачкою він знайомий через ОСОБА_3 Він був на дні народження у їх дитини. Він знав, що у них є автомобіль « RENAULTTRAFIC », так як їздив на ньому в якості пасажира, коли вони разом із ОСОБА_3 приймали участь в змаганнях по футболу. Крім цього, ОСОБА_4 зазначив, що він розумів, що цей автомобіль є спільним майном позивачки та ОСОБА_3, тому що вони є подружжям.

За таких обставин ОСОБА_4 достеменно було відомо про те, що цей автомобіль був придбаний позивачкою та ОСОБА_3 під час шлюбу, і що він являється їхньою спільною сумісною власністю. Відтак, останній усвідомлював або повинен був усвідомлювати ту обставину, що такий договір міг бути укладений лише за згодою позивачки, однак ОСОБА_3 таку згоду від останньої не отримав.

Разом із цим, після того, як з часу укладання спірного договору купівлі-продажу пройшло більше трьох місяців ОСОБА_3 продовжував фактично користуватись даним автомобілем, який знаходився за місцем його фактичного проживання ІНФОРМАЦІЯ_2. Це підтверджується відповідними фотокартками від 10.07.2017 року, із яких вбачається, що на території будинковолодіння за даною адресою знаходиться автомобіль НОМЕР_4, в правому нижньому куті лобового скла якого розміщений талон до страхового поліса АЕ/4403818. який був втрачений і замість якого було видано новий страховий поліс №АК/4337365 від 25.05.2017 року.( а.с. 22-30)

Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача ОСОБА_3 на ту обставину, що у ОСОБА_4 немає гаража, а тому автомобіль продовжував зберігатись у нього вдома на подвір»ї, і що з дозволу ОСОБА_4 він продовжував ним користуватись, оскільки вони є непереконливими, так як допитана в судовому засіданні в якості свідка дружина ОСОБА_4 - ОСОБА_6 повідомила, що вона не знала про придбання її чоловіком цього автомобіля.

Крім того, даний автомобіль є цінним майном, а тому залишення його ОСОБА_4 після укладання договору купівлі-продажу у фактичному володінні та користуванні ОСОБА_3 суперечить правовій природі такого оплатного договору, а відтак само по собі свідчить про те, що сторони не бажали настання реальних правових наслідків обумовлених таким договором.

Наведене свідчить про те, що сторони цього правочину всупереч положенням п.6 ч.1 ст.З ЦК України при його укладанні діяли недобросовісно, вони не бажали настання реальних правових наслідків, обумовлених договором, а залучення ОСОБА_4 до участі в укладанні цього договору було формальною дією, спрямованою на позбавлення позивачки у такий спосіб права власності на вказаний автомобіль.

Твердження відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що в момент укладення договору купівлі-продажу автомобіля в територіальному сервісному центрі 3242 Регіонального сервісного центру МВС України у Київській області ОСОБА_3 був разом із позивачкою, яка цілком усвідомлювала порядок дій останнього та була обізнана щодо купівлі-продажу автомобіля та при цьому грошові кошти від ОСОБА_4 в сумі 161275,80 грн. отримала саме позивачка у присутності ОСОБА_3, тобто дала усну згоду на продаж автомобіля та твердження відповідачів ОСОБА_3М та ОСОБА_4 про те, що вони випадково зустрілися на автобазарі в м.Біла Церква, де ОСОБА_3 разом із позивачкою продавали цей автомобіль, а ОСОБА_4 також приїхав туди з метою придбання автомобіля та зустрівшись, вони поїхали в сервісний центр в м.Біла Церква, і в присутності позивачки оформили договір купівлі-продажу автомобіля суд не може прийняти до уваги виходячи з наступного.

В судовому засіданні позивачка дані обставини заперечувала та вказала, що вона дізналась про укладання цього договору лише 23.06.2017 року.

В силу ч.З ст.65 СК України для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

За змістом ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Згідно із положеннями ч.2 ст.59 ЦПК України 2004 року (чинного на час подання позову та заперечень на позовну заяву) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів). Аналогічна норма закріплена у ч.2 ст.78 ЦПК України 2017 року.

В п.27 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року №2 обумовлено, що виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України та з урахуванням положень ч.1 ст.218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму.

Системний аналіз наведених норм матеріального та процесуального права, з урахуванням зазначених роз»яснень ВСУ, дає підстави для висновку, що факт надання одним із подружжя в письмовій формі згоди для укладання другим із подружжя договорів стосовно цінного майна, яке є їхньою спільною сумісною власністю, не може стверджуватися показаннями свідків.

Водночас, відповідачі не надали суду будь-яких допустимих доказів в розумінні ч.2 ст.78 ЦПК України, якими б доводився факт надання позивачкою згоди в будь-якій формі на укладання її чоловіком ОСОБА_3 спірного договору купівлі-продажу автомобіля.

Крім того як було встановлено в судовому засіданні, що відповідачі тривалий час товаришують між собою. Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_4 він говорив ОСОБА_3 про те, що має намір придбати автомобіль. А тому їх покази стосовно того, що вони випадково зустрілись на автобазарі в м.Біла Церква, де проживають батьки ОСОБА_3, суд вважає сумнівними.

Також суд не може взяти до уваги твердження представника відповідача про те, що відповідач ОСОБА_4 є добросовісним набувачем майна, а тому в силу ст.388 ЦК України позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Так норми ст.388 ЦК України регламентують підстави витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов), які є відмінними від норм матеріального права, якими визначаються підстави визнання недійсними правочинів.

Позивачка звернулася в суд з позовом про визнання недійсним договору купівлі- продажу майна, а не про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Таким чином, положення ст.388 ЦК України на спірні правовідносини не поширюються.

Також в запереченнях проти позову зазначено, що позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження майна, які були вчинені після недійсного правочину, не підлягають задоволенню. Такий висновок викладений у постанові ВСУ від 17.02.2016 року в справі №6-2407цс15.

З цього приводу слід зазначити, що даний автомобіль, після набуття ним статусу спільного сумісного майна подружжя, був відчужений лише один раз і такий правочин позивачка просить визнати недійсним. ОСОБА_4 повторно не відчужував даний автомобіль, а отже не вчиняв наступного правочину щодо його відчуження після недійсного правочину.

Відтак, правовий висновок викладений у згаданій постанові ВСУ від 17.02.2016 року в справі №6-2407цс15 не стосується правильності застосування норм права, які регулюють спірні правовідносини між сторонами.

В запереченнях проти позову представник відповідача зазначає, , що ст.71 СК України допускається можливість присудження другому із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Присудження грошової компенсації допускається лише за наявності згоди особи на таке присудження, крім випадків, передбачених положеннями ст.365 ЦК України, у тому числі у випадку, коли спільне володіння і користування спільним майном є неможливим.

Навіть якщо що уразі, позивачкою буде доведено факт необізнаності щодо продажу автомобіля, то в такому випадку, задовольняючи позовні вимоги, судом має бути присуджено виключно грошову компенсацію вартості належної їй частки від спільного майна подружжя, оскільки спільне володіння і користування спільним майном є неможливим, так як ОСОБА_4 є законним власником та добросовісним набувачем спірного автомобіля.

Суд не може прийняти такі доводи до уваги , оскільки поза його увагою залишилось те, що приписами ст.365 ЦК України, на які посилається представник відповідача, регулюються підстави припинення права на частку у спільному майні на вимогу інших співвласників за рішенням суду. Проте, ОСОБА_3 із позовом в суд про припинення частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль не звертався. Отже, положення ст.365 ЦК України на спірні правовідносини також не поширюються.

Разом із тим, за змістом правових висновків, викладених у постанові ВС від 14.02.2018 року №477/221 /16-ц та у постанові ВСУ від 08.04.2015 року в справі № 6- 7цс15, у разі відсутності підстав для визнання недійсним договору, укладеного одним із подружжя без згоди іншого, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Тобто судом могло бути присуджено позивачці виключно грошову компенсацію вартості належної їй частки від спільного майна подружжя, лише в тому випадку, якби підстав для задоволення її позовної вимоги про визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу не було.

Окрім того, в ч.1 ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог.

Відповідно до ч.З ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи те, що позивачкою не було заявлено вимоги про стягнення грошової компенсації вартості належної їй частки від спільного майна подружжя, суд позбавлений можливості вирішувати дане питання по суті.

Поряд із цим, в запереченнях проти позову зазначено, що позивачка просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, визнати за нею право власності на 1/2 частки спірного автомобіля та встановити порядок користування ним. При цьому жодним чином не згадує про наслідки визнання договору недійсним, чим порушує приписи ст.216 ЦК України, якими визначено, що уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Проте, представником відповідача не було враховано, що згідно із роз»ясненнями, викладеними у п.5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9, вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Отже, виходячи із положень ст.13 ЦПК України, та з огляду на наведені роз»яснення ВСУ, позивачка вправі пред»явити позовну вимогу про визнання правочину недійсним без одночасного пред»явлення вимоги про застосування наслідків його недійсності (реституції).

Окрім того, як на момент пред»явлення цього позову, так і на даний час спірний автомобіль знаходиться у володінні та користуванні відповідача ОСОБА_3

За таких обставин пред»явлення додаткової позовної вимоги про зобов»язання ОСОБА_7 повернути даний автомобіль у спільну власність позивачки та ОСОБА_8 суперечило б фактичним обставинам справи та дійсним правовим взаємовідносинам, які склались між її учасниками.

Позивачка також просить суд визнати за нею та ОСОБА_3 право на 1/2 частку за кожним у праві власності на автомобіль.

В обґрунтування даної позовної вимоги вона посилається на ч.1 ст.69, ч.1 ст.70, частини 2,4 ст.71 СК України, ч.2 ст.183 ЦК України та роз»яснення, викладені у п.25

Постанови Пленуму Верхового Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

ОСОБА_1 зазначає, що вона не бажає отримувати грошову компенсацію половини вартості цього автомобіля, оскільки вона пройшла підготовчі курси на право керування транспортними засобами, що підтверджується із копії свідоцтва серії СВВ №740292, що ОСОБА_9 пройшла курси водіїв з 07.03.17р по 02.05.2017р. ( а.с. 21) а тому бажає також мати можливість володіти та користуватися даним автомобілем. Крім того, даний автомобіль їй необхідний для здійснення підприємницької діяльності.

Пред»явлення нею такої позовної вимоги, крім підстав, які ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, також відповідає способу захисту цивільного права та інтересу, визначеному в п.6 ч.2 ст/Іб ЦК України та п.7 ч.2 ст.18 СК України (зміна правовідношення).

З огляду на викладене суд вважає договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3242/2017/409841 від 08 квітня 2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, предметом якого є автомобіль " RENAULT TRAFIC ", д.н.з АВ 0890 СН, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966 визнати недійсним, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право кожного на 1/2 частку у праві власності на автомобіль RENAULT TRAFIC" , д.н.з АВ 0890 СН, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами ) VF1FLBDD65Y091966.

Позивачка також просить суд встановити порядок користування даним автомобілем та в обґрунтування цієї позовної вимоги вказує на те, що на даний час ОСОБА_3 не дає їй можливості користуватися автомобілем, ключі від автомобіля постійно знаходяться у нього, а відтак вона не має фізичного доступу до цього транспортного засобу. При цьому при обговоренні даного питання він неодноразово говорив їй, що цей автомобіль їй вже не належить, а тому вона не має права ним користувалась. Також він говорив їй, що за будь-яких обставин вона вже ніколи не буде користуватись цим автомобілем. Внаслідок таких дій відповідача порушуються її права на користування цим спільним майном.

При цьому позивачка посилається на положення ч.2 ст.13, ч.1 ст.317, ч.1 ст.319, частини 1,2 ст.358 ЦК України.

Суд вважає, що позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Так виходячи із правової природи режиму спільної часткової власності, беручи до уваги ту обставину, що шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 розірваний і внаслідок виникнення конфліктної ситуації між ними добровільне встановлення порядку користування спільним автомобілем не можливе, та, враховуючи закріплені у ст.6 ЦК України принципи справедливості та розумності, суд вважає, що позивачка має право вимагати встановлення порядку користування спільним автомобілем в судовому порядку.

Встановлення судовим рішенням порядку користування автомобілем, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Верховний Суд України в постанові від 12.06.2013 року в справі №6- 32цс13 виклав правову позицію стосовно того, що законодавчі обмеження матеріально- правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Керуючись ст.ст. ч.1,2 ст. 60,ч. ч.1,2,3 ст. 65,ч.1 ст. 69, ч.1 ст.70 СК України, ч.2 ст. 183 , ч.1 ст. 215, ч.2 ст. 369 ЦК України, ст. ст. 43,49, ч.1 ,2 ст.12, ст.ст.76-77, ч.1 ст.78,79,80, ч.ч.1,5,6,7 ст.81, ст.ст. 258,259,263-265,268 ЦПК України,суд-

ВИРІШИВ :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3242/2017/409841 від 08 квітня 2017 року укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, предметом якого є автомобіль " RENAULT TRAFIC ", д.н.з АВ 0890 СН, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами) VF1FLBDD65Y091966.

Визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 право кожного на 1/2 частку у праві власності на автомобіль RENAULT TRAFIC " , д.н.з АВ 0890 СН, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами ) VF1FLBDD65Y091966.

Встановити порядок користування автомобілем RENAULT TRAFIC ", д.н.з АВ 0890 СН, 2005 року випуску, колір сірий, номер кузова (шасі, рами ) VF1FLBDD65Y091966. , згідно із яким надати ОСОБА_1 право на користування зазначеним автомобілем кожні четвер, пятницю та неділю, а ОСОБА_3 надати право користування зазначеним автомобілем кожні понеділок, вівторок, середу та суботу.

На рішення суду може бути подана апеляція до апеляційного суду Вінницької області протягом 30 днів після проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення визначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення буде складено 17 квітня 2018 року.

суддя підпис ОСОБА_10

З оригіналом вірно

суддя -

секретар -

Дата документу 10.04.18