Справа № 152/1133/16-ц
Провадження № 22-ц/772/1191/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Хитрук В. М.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2018 рокуСправа № 152/1133/16-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючого: Міхасішина І.В.

Суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.

За участю секретаря: Безрученко Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 22-ц/772/1191/2018 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року, ухвалене у складі судді Хитрука В.М.,

встановив:

В серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, обґрунтовуючи вимоги тим, що у серпні 1991 року позивач домовилась з відповідачем про купівлю належної йому квартири по АДРЕСА_1, на виконання чого сплатила 2500 дол. США. У зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та браком часу на їх виготовлення, через виїзд ОСОБА_4 до Держави Ізраїль, договір купівлі-продажу не було оформлено у встановленому законом порядку. З метою узаконення проживання позивача, ОСОБА_4 запропонував тимчасово оформити договір оренди квартири до його приїзду, на підставі чого між сторонами було укладено договір оренди від 15 серпня 1991 року строком на п'ять років. В 1991 році позивач разом із сім'єю вселилася у вищевказану квартиру, де зареєстрована і проживає до цього часу. У свою чергу відповідач дій по оформленню документів не вчиняв та вимог про виселення не заявляв. Таким чином позивач добросовісно і відкрито володіє квартирою АДРЕСА_1 з 1991 року, тобто 25 років, а тому згідно із ст. 344 ЦК України набула право власності на спірне майно за набувальною давністю, а тому просила позов задовольнити.

Рішенням Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі зазначав, що висновки суду першої інстанції про недобросовісність володіння ОСОБА_3 спірною квартирою не відповідають обставинам справи, оскільки в 1996 році після закінчення строку дії договору оренди, позивач стала добросовісно нею користуватися, а ОСОБА_4 не вчинив протягом строку, встановленого законом, дій, які свідчили б про вимогу повернути йому спірну квартиру, таким чином позивач не знала і не могла знати про те, що володіє чужим майном. Також є безпідставними висновки суду про існування між сторонами договірних зобов'язань, оскільки позовні вимоги ґрунтувалися саме на виникненні права через настання строку за набувальною давністю, а договірні відносини не були предметом доказування чи дослідження в суді, тобто у ОСОБА_3 в момент заволодіння спірною квартирою не було титулу (підстав) для виникнення права власності за договірними зобов'язаннями.

18 травня 2018 року від представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній проти вимог скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, як таке, що ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 вимоги апеляційної скарги підтримав з підстав, заявлених в ній просив суд її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 підтримав заперечення, викладені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1.

15 серпня 1991 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 укладено договір оренди, відповідно до умов якого орендодавець ОСОБА_4 передав в оренду ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_1, строком на п'ять років (т.1 а.с. 17).

Згідно з довідкою Шаргородського РС УДМС України у Вінницькій області про реєстрацію місця проживання від 24 грудня 2015 року № 1356 ОСОБА_3 з 17 лютого 1992 року зареєстрована в спірній квартирі (т.1 а.с. 15).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Шаргородської міської ради від 23 травня 2016 року №1982 згідно з поданою заявою та свідченнями свідків у квартирі АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_3 проживають чоловік ОСОБА_8 з 1991 року по даний час, дочка ОСОБА_9 з 1991 року по 2003 рік, син ОСОБА_10 з 1991 року по 2005 рік (т.1 а.с. 22) .

ОСОБА_3 укладено договори про надання комунальних, телекомунікаційних послуг, послуг газо-, електро-, водопостачання та вивезення ТПВ вищевказаного житлового приміщення.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 лютого 2016 року, яке набуло законної сили 12 травня 2016 року, у цивільній справі № 152/1222/15-ц визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету Шаргородської міської ради Вінницької області № 33 від 16 лютого 2011 року, в частині оформлення за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво про право власності від 21 лютого 2011 року на квартиру АДРЕСА_1, видане Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області на ім'я ОСОБА_3. Скасовано рішення від 23 лютого 2011 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири укладеним (т.1 а.с. 157-163).

Цим рішенням встановлено, що 11 лютого 2011 року ОСОБА_3 звернулася до Шаргородського міського голови із заявою про видачу свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

21 лютого 2011 року Виконавчий комітет Шаргородської міської ради Вінницької області видав свідоцтво про право власності на житловий об'єкт нерухомого майна квартиру, згідно з яким виконком посвідчує, що квартира АДРЕСА_1 дійсно належить ОСОБА_3 на праві приватної власності.

Згідно з інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно №36579852 від 22 квітня 2015 року право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 23 лютого 2011 року на підставі свідоцтва про право власності від 21 лютого 2011 року, виданого Виконавчим комітетом Шаргородської міської ради Вінницької області.

ОСОБА_3 не була членом житлово-будівельного кооперативу № 4 та не вносила пайових внесків за квартиру, окрім того, вона також не подавала документів, установлених законодавством, які підтверджують її право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 30 вересня 2016 року внесено запис про державну реєстрацію за ОСОБА_4 права власності на квартиру АДРЕСА_1. (т.1 а.с. 175).

Ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 16 січня 2017 року відкрито провадження у цивільній справі № 152/34/17 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про виселення (т. 1 а.с. 180).

Згідно з ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України та п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Відповідно до ч.3 ст. 344 ЦК України якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності.

Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування.

Згідно з п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року.

При цьому, коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

Таким чином, посилання позивача на те, що після закінчення строку дії договору оренди 01 вересня 1996 року, ОСОБА_4 протягом п'ятнадцяти років не пред'являв вимог про повернення квартири, а тому є підстави для визнання за нею права власності за набувальною давністю не приймаються до уваги, оскільки станом на 01 січня 2001 року, строк дії договору оренди закінчився, а тому ч. 3 ст. 344 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин, як така, що не має зворотної сили в часі.

Норми ст. 344 ЦК України поширюються лише на відносини, пов'язані з давністю володіння, які мали місце після 01 січня 2001 року.

ОСОБА_3 звертаючись з цим позовом вказувала, що підставою для вселення у спірну квартиру було досягнення домовленості із ОСОБА_4 про купівлю-продаж квартири, який не був оформлений у встановленому законом порядку, на виконання якої нею було передано кошти в сумі 2500 дол. США, натомість між сторонами було укладено договір оренди від 15 серпня 1991 року строком на п'ять років.

Тобто першочергове право володіння позивачем спірною квартирою виникло на підставі договірних відносин.

Посилання в апеляційній скарзі, що підставою позовних вимог було саме сплив строку набувальної давності після закінчення строку дії договору, а тому у ОСОБА_3 був відсутній титул щодо спірного майна спростовуються вищевстановленими обставинами справи, оскільки сам по собі сплив строку набувальної давності без встановлення обставин виникнення права володіння майном не може бути підставою для задоволення вимог про визнання права власності за набувальною давністю.

Норми ст. 344 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника.

Одночасно з цим право власності за набувальною давністю можна визнати лише за особою, яка фактично не є законним володільцем такого майна, тобто особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна, не може вимагати визнання за нею права власності за давністю володіння.

Крім того, застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, договір), а сторона посилається на строк набувальної давності, - то така сторона обрала невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами правильно встановив характер правовідносин сторін у справі, застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, врахував роз'яснення, викладені у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», та правильно виходив з того, що посилання ОСОБА_3 на отримання права володіння, користування квартирою на підставі договору купівлі-продажу, тобто підставне (титульне) заволодіння майном, виключає можливість застосування набувальної давності, а тому положення ст. 344 ЦК України (чинна з 01 січня 2004 року) до спірних відносин застосуванню не підлягають, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Рішення суду є законним і обґрунтованим.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381,382, 384 ЦПК України, суд,

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Барського районного суду Вінницької області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 червня 2018 року.

Головуючий: /підпис/ І.В. Міхасішин

Судді: /підпис/ І.М. Стадник

/підпис/ Ю.Б. Войтко

Згідно з оригіналом: