АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/546/18Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: 53 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 квітня 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4

секретар: Попова М.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_5;

представник відповідача: ОСОБА_6;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5 та апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» на рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23 січня 2018 року у складі судді Кондрацької Н.М.:

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із позовом до ПАТ «АЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника.

На обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 22.08.2003 року на підставі наказу № 253 - вк від 21.08.2003 року він працював у ПАТ «АЗОТ» на посаді апаратника. 13.06.2017 року був звільнений із займаної посади у ПАТ «АЗОТ» на підставі наказу № 618-вк від 13.06.2017 року за угодою сторін. Але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних йому всіх коштів при звільненні, які складаються із заборгованості по заробітній платі за березень - травень 2017 року у сумі 11 343,39 грн.

Оскільки з вини відповідача йому не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, на думку ОСОБА_5, згідно ст. 117 КЗпП України, повинно бути стягнуто на його користь середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати.

Посилаючись на наведене, позивач просив суд стягнути з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з середини червня по середину листопада (з моменту звільнення до моменту подання позовної заяви), виходячи з розміру середньої зарплати.

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з заявою про приєднання розрахунку для нарахування моральної шкоди, просивши стягнути з відповідача суму сплаченого ним судового збору в сумі 640 грн., а також поставити рішення суду по справі на контроль, щодо його виконання.

Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 23 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_5 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з 14.06.2017р. по 17.11.2017р. в розмірі 45 407 гривень 79 копійок. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 640 гривень 00 копійок. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не заперечував наявність заборгованості по виплаті заробітної плати перед ОСОБА_5, яка була стягнута судовим наказом від 20.09.2017 року. А непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Доводи представника відповідача, щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, суд першої інстанції визнав не обґрунтованими. Оскільки наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29 травня 2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не було надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований.

У лютому 2018 року ОСОБА_5 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив змінити кінцеву дату періоду розрахунку і встановити новий період розрахунку стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівників, а саме з дати 14.06.2017 року по дату 12.01.2018 року; доручити перерахунок суми стягнення Придніпровському районному суду м. Черкаси на підставі матеріалів по справі та додатків, які було подано позивачем.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки 12.01.2018 року відповідачем було перераховано кошти на користь позивача в повній мірі, то кінцева дата періоду розрахунку, відповідно до ст. 117 КЗпП України, автоматично змінюється з дати подання 17.11.2017 року на дату фактичного розрахунку - 12.01.2018 року.

ПАТ «АЗОТ» скерував до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що вимоги апеляційної скарги ОСОБА_7 щодо необхідності змінити рішення суду першої інстанції шляхом зміни кінцевої дати періоду розрахунку середнього заробітку з дати подання позовної заяви на дату фактичного розрахунку при звільненні є незаконними та такими, що суперечить нормам процесуального права. В позовній заяві ОСОБА_5 чітко сформував свої позовні вимоги, а саме: просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати з моменту звільнення до моменту подання позовної заяви. А оскільки позивач не скористався своїм правом на збільшення позовних вимог, шляхом збільшення періоду стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то вимоги апеляційної скарги виходять межі позовних вимог та не можуть бути розглянуті в суді апеляційної інстанції.

У березні 2018 року ПАТ «АЗОТ» звернувся з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, в якій просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції не врахував, що відсутня вина ПАТ «АЗОТ» у порушенні строків здійснення розрахунків при звільненні позивача. Оскільки 07 березня 2017 року відбулася повна зупинка виробництва і лише з червня 2017 року ПАТ «АЗОТ» почало відновлювати свою роботу. Проте наслідком тривалого простою виробництва була нестача оборотних коштів.

Також скаржник зазначає, що 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішення департаменту ДВС МЮ України винесено постанову про арешт майна боржника ПАТ «АЗОТ», якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику, у межах стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штраф 611 872 475,30 грн. Відповідно, всі грошові кошти, що знаходились на рахунках в банківських установах були арештовані.

В подальшому постановами державних виконавців від 31 серпня 2017 року , 21 вересня 2017 року, 29 вересня 2017 року, 19 жовтня 2017 року було накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх рахунках відповідача, що підтверджує неможливість ПАТ «АЗОТ» розпоряджатися власними коштами, в т.ч. і для погашення заборгованості по заробітній платі. На думку скаржника дана обставина дає підстави вважати, що вчасна виплата заробітної плати відбувалася не з вини ПАТ «АЗОТ».

ОСОБА_5 скерував до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому вказав, що на підтвердження відсутності вини ПАТ «АЗОТ» в затримці виплати заробітної плати при звільненні ОСОБА_5, відповідачем не було надано жодних доказів. Також посилання ПАТ «АЗОТ» в свої апеляційній скарзі на принцип співмірності, згідно середнього заробітку ОСОБА_5 за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, є грубою неповагою до нього та до держави у вигляді судової інстанції. Доводи скаржника стосовно того, що суд обовязково має зазначити, що сума середнього заробітку підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору є необґрунтованими, оскільки спростовуються положеннями ст. ст. 164, 167, 168 Податкового кодексу України та п. 6 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 року № 13.

Судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було враховано принципу співмірності, оскільки розмір стягнутої оскаржуваним рішенням суми середнього заробітку в три рази більший самої заборгованості по заробітній платі.

Крім того скаржник зазначає, що у будь-якому випадку сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню на суму податку на доходи фізичних осіб та військового збору, які ПАТ «АЗОТ» повинен буде сплатити до бюджету.

Заслухавши учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 та апеляційна скарга ПАТ «АЗОТ» не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 з 22.08.2003 року працював у ПАТ «АЗОТ» на посаді апаратника.

Наказом № 618-вк від 13.06.2017 ОСОБА_5 був звільнений із займаної посади апаратника підготовки сировини та відпускання напівфабрикатів і продукції 4 розряду на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України - за угодою сторін.

Відповідно до довідки ПАТ «АЗОТ» від 15.09.2017 року № 513, - станом на 12.09.2017 року загальна сума заборгованості ПАТ «АЗОТ» по заробітній платі перед ОСОБА_5 складає 11 343 гривні 39 копійок.

20.09.2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси було видано судовий наказ, що набрав чинності 09 жовтня 2017 року, про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь ОСОБА_5 заборгованості по виплаті заробітної плати, яка утворилась за березень, квітень, травень 2017 року у розмірі 11 343 гривні 39 копійок.

Згідно із ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України на роботодавця покладається при звільненні працівника здійснити виплату всіх сум, що належать працівникові, в день його звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною 1 ст.117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як зазначено у правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 03 червня 2013 року по справі № 6-64цс13, що аналіз ст. 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тому, доводи ПАТ «АЗОТ» в свої апеляційній скарзі, що відсутня вина підприємства у невиплаті всіх необхідних нарахування у день звільнення ОСОБА_5 не можуть бути взяті до уваги, оскільки зупинка виробництва, а також відсутність коштів у звязку з арештом рухомого та нерухомого майна не звільняє ПАТ «АЗОТ» від відповідальності. Крім того, не вбачається, що підприємство вчиняло дії для дотримання норм трудового законодавства з обовязкових виплат при звільненні працівника, а саме, що ПАТ «АЗОТ» зверталося до суду з позовом про скасування таких арештів, а сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не можуть позбавляти працівників права на виплати, що передбачені при звільненні.

В свої апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначив, що суд першої інстанції не вірно застосував норму ст. 117 КЗпП України, та здійснив розрахунок середнього заробітку час затримки виплати заробітної плати до моменту подачі позову, не врахувавши що день фактично розрахунку був 16 січня 2018 року.

Проте при зверненні з позовом ОСОБА_5 заявив позовні вимоги в яких просив стягнути середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати з середини червня по середину листопада (з моменту звільнення до моменту подання позовної заяви).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 2 ст. 49 ЦПК України передбачено право позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

Також відповідно до правової позиції, що була висловлена у постанові ВСУ від 14 грудня 2016 року у справі 6-788цс16, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Норма статті 117 КЗпП України передбачає граничний строк обчислення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні - день фактичного розрахунку, позовні вимоги ОСОБА_5 були заявлені в межах норм даної статті.

16 січня 2018 року ОСОБА_5 звернувся з заявою до суду першої інстанції, в якій повідомив, що ПАТ «АЗОТ» здійснив з ним повний розрахунок. Проте позивач не зазначив про зміну обсягу позовних вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить змінити кінцеву дату періоду розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, проте відповідно до ч. 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_5 є такими, що не спростовують висновків рішення суду першої інстанції та не відповідають вимогам процесуального законодавства України.

ПАТ «АЗОТ» в своїй апеляційній скарзі зазначив, що суд першої при визначені розміру середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні не врахував принцип співмірності. Оскільки оскаржуваним рішення визначено суму, яка в тричі перевищує розмір самої заборгованості по заробітній платі, згідно судового наказу від 20.09.2017 року.

Проте з даним доводом скарги погодитися не можливо, оскільки право на працю та отримання винагороди за нею захищається законом відповідно ст. 43 Конституції України та протирічить вимогам ст.ст.47,115,116,117 КЗпП України.

Суд першої інстанції при обчисленні середньої заробітної плати вірно в своєму рішенні послався на постанову Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Порядок обчислення середньої заробітної плати», зокрема п. 8, в якому зазначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно із підпунктом 164.2.1 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані (виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору (контракту), включаються до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Відповідно до підпункту 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 ПК України, податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобовязаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу.

Таким чином, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні.

Як зазначено в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Доводи скарги ПАТ «АЗОТ», що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення, в резолютивній частині рішення не зазначив, що сума середньомісячного заробітку за час затримки розрахунку, що стягнута на користь позивача, підлягає оподаткуванню, тобто з даної суми повинні бути утримані податок й інші обов'язкові платежі, не є підставою для скасування правильного судового рішення, оскільки це, при необхідності, можливо усунути шляхом розяснення рішення суду за заявою учасника справи.

Відповідно до ст. 357 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обгрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними в апеляційній скарзі ОСОБА_5 та в апеляційній скарзі ПАТ «АЗОТ» відсутні, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять субєктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» - залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м.Черкаси від 23 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови складений 19 квітня 2018 року

Судді В.В.Пономаренко

ОСОБА_2

ОСОБА_4