ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 667/9493/14-ц

провадження № 61-14065св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 14 грудня 2015 року, ухвалене у складі судді Котьо І. В., та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 січня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Стародубця М. П., Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2014 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на дитину.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано у 2009 році. Сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею і перебуває на її утриманні.

Вказувала, що відповідач проживає та працює в Ізраїлі, у добровільному порядку коштів на утримання сина не надає, хоча має таку можливість: є працездатною особою, аліменти на інших дітей не платить, працює механіком на ткацькій фабриці «Айтекс».

Зазначала, що законодавством Ізраїля не передбачено стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), тому просила стягувати з відповідача на її користь аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 7 235 грн, що за курсом Національного банку України еквівалентно 2 105,03 шекелів щомісячно.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 14 грудня 2015 року позов задоволено частково.

Стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_7 у твердій грошовій сумі 7 180 грн щомісячно, починаючи з 10 листопада 2014 року, до досягнення дитиною повноліття 20 грудня 2017 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції врахував стан здоров'я та матеріальне становище сторін і дитини та дійшов висновку, що розмір аліментів повинен складати 1/4 частку мінімальної заробітної плати у Ізраїлі, оскільки відповідач проживає та працює у цій країні.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 28 січня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, відхилено, рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 14 грудня 2015 року залишено без змін з посиланням на відповідність його висновків обставинам справи, вимогам матеріального та процесуального права.

У лютому 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права; просив судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на сина ОСОБА_7 у твердій грошовій сумі у розмірі 436,50 грн щомісячно, починаючи з 10 листопада 2014 року, до досягнення дитиною повноліття.

У касаційній скарзі зазначив, що, визначаючи розмір аліментів в порушення вимог статті 182 Сімейного кодексу України (далі - СК України) судами попередніх інстанцій не враховано, що відповідач не має постійного місця роботи, проживає в орендованій квартирі та сплачує банківський кредит, отриманий разом з позивачем, що у сукупності свідчить про скрутне матеріальне становище відповідача.

Вказував, що судами попередніх інстанцій в порушення норм процесуального права не в повному обсязі встановлено обставини у справі, не враховано ненадання позивачем доказів офіційного працевлаштування відповідача в Ізраїлі та непідтвердження можливості відповідача сплачувати аліменти у розмірі 7 235 грн.

Також заявник зазначив, що згідно з частиною другою статті 182 СК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На час розгляду справи прожитковий мінімум для дитини віком з 6 до 18 років складав 1 455 грн, в свою чергу, 30 процентів від якого складало 346,50 грн. Тому, на думку заявника, з урахуванням скрутного матеріального становища відповідача, з останнього підлягають стягненню аліменти у мінімальному розмірі, встановленому законом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких вказувала, що доводи касаційної скарги про відсутність у відповідача постійного місця роботи не підтверджені належними доказами. У мережі Інтернет відповідач розміщує фото, з яких вбачається, що він подорожує в інші країни, відвідує дорогі ресторани, має дорогий одяг, що спростовує його доводи відносно скрутного матеріального становища. Просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 перебували у шлюбі, який розірвано 10 листопада 2009 року. Сторони мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1; дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні.

Також суди встановили, що відповідач у справі з 25 липня 1999 року проживає у Ізраїлі та матеріальної допомоги на утримання сина добровільно не надає.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з частинами першою-третьою статті 181 СК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення судових рішень, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька та/або у твердій грошовій сумі.

Відповідно до статті 182 СК України в цій же редакції при визначені розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Судом першої інстанції встановлено, що з квітня 2015 року розмір мінімальної оплати праці в Ізраїлі на місяць становить 4 650 шекелей.

Відповідно до положень статті 183 СК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 184 СК України в цій же редакції, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень статті 182 СК України, так і положень статей 183, 184 СК України.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що розмір мінімальної оплати праці в Ізраїлі, де проживає та працює відповідач, складає 4 650 шекелей, у зв'язку з чим розмір аліментів повинен дорівнювати 1/4 частці вказаної суми у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення суду.

Переглядаючи справу, апеляційний суду дійшов висновку, що відповідач не надав належних і допустимих доказів на підтвердження його заробітку (доходу), у зв'язку з чим суд погодився з розрахунком розміру щомісячних аліментів, які має сплачувати відповідач, виходячи з довідки про мінімальний розмір оплати на підприємствах текстилю, одягу, шкіри та пральних, яка на 1 квітня 2015 року становить 4 650 шекелей на місяць без урахування надбавок, доплат за стаж роботи відповідача з 1999 року і наявності у останнього спеціальності механік.

Також апеляційний суд врахував той факт, що викладені відповідачем у мережу Інтернет фотознімки свідчать про достатній рівень його матеріального забезпечення.

Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно застосувавши вказані положення СК України, на підставі доказів, поданих сторонами, та враховуючи відомості про доходи відповідача, дійшов обґрунтованого висновку щодо розміру стягуваних з відповідача аліментів.

Доводи касаційної скарги щодо неврахування судами скрутного матеріального становища відповідача є необґрунтованими, оскільки відповідачем не надано судам доказів на підтвердження того, що він не має постійного місця роботи та отримує мінімальний розмір заробітної плати, встановлений у певній галузі.

Твердження заявника про наявність у нього та позивача спільного боргу за позикою спростовані апеляційним судом, який встановив, що наданий представником відповідача лист про наявність боргу за позикою грошових коштів датований 3 грудня 2007 року, а доказів на підтвердження його існування на момент ухвалення у справі рішення відповідачем не надано.

Доводи касаційної скарги про те, що розмір аліментів, які підлягають стягненню, повинен складати 346,50 грн, є необґрунтованими, оскільки частиною другою статті 182 СК України встановлено мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину, а не їх граничний розмір.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами неправильно застосовано порушено норми матеріального та порушено процесуальне право.

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 14 грудня 2015 року, та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 28 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик