ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 748/3602/15-ц

провадження № 61-9061св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_5, на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року, ухвалене у складі судді Кухти В. О., та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 6 травня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначило, що 9 серпня 2008 року між ОСОБА_4 та АТ КБ «ПриватБанк», яке є правонаступником Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», укладено кредитний договір № CNXRRX05940073, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 4 440 гривень з кінцевим строком повернення по 9 серпня 2009 року включно і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% від суми залишку заборгованості на місяць.

Оскільки позичальник свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала належним чином і припинила здійснювати сплату встановлених договором процентів і комісії, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість, яка станом на 16 грудня 2015 року становить 13 882,84 гривень і складається із: заборгованості за процентами у розмірі 4 371,65 гривень; заборгованості за комісією у розмірі 532,80 гривень; пені у розмірі 7 841,11 гривень та штрафів у розмірі 500 гривень (фіксована частина) і 637,28 гривень (процентна складова).

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, банк пропустив встановлений законом строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 6 травня 2016 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про сплив позовної давності, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У травні 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 6 травня 2016 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що за домовленістю із позичальником позовна давність за кредитним договором збільшена до п'яти років, про що свідчить пункт 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт, до яких відповідач приєдналася згідно з підписаною нею заявою від 9 серпня 2007 року.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, помилково обраховували позовну давність від дати закінчення строку дії договору, так як вона підлягає обрахуванню окремо по кожному щомісячному платежу.

Вказав, що ОСОБА_4 здійснювала платежі у погашення боргу, що свідчить про переривання перебігу позовної давності, на що суди попередніх інстанцій не звернули уваги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 травня 2016 відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 9 листопада 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 9 серпня 2007 року ОСОБА_4 звернулася до АТ КБ «ПриватБанк» з анкетою-заявою № CNXRRX05940073 про приєднання до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт. Сторони погодили, що вказана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає договір про надання банківських послуг.

Згідно з укладеним договором банк позичальнику кредитні кошти у розмірі 4 440 гривень з кінцевим строком повернення по 9 серпня 2009 року включно і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1% від суми залишку заборгованості на місяць, а позичальник зобов'язалася погашати кредит щомісячними платежами у розмірі 315,91 гривень.

З розрахунку заборгованості суди встановили, що ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала належним чином та за період з 9 серпня 2007 року по 16 грудня 2015 року її заборгованість становить 13 882,84 гривень і складається із: заборгованості за процентами у розмірі 4 371,65 гривень; заборгованості за комісією у розмірі 532,80 гривень; пені у розмірі 7 841,11 гривень та штрафів у розмірі 500 гривень (фіксована частина) і 637,28 гривень (процентна складова).

Останній платіж у межах строку кредитування позичальник здійснила у березні 2009 року, наступний платіж - у листопаді 2012 року.

Оцінивши поданий АТ КБ «ПриватБанк» примірник Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт суди попередніх інстанцій встановили, що ці Умови ОСОБА_4 не підписані.

Позов про стягнення заборгованості за процентами і комісією, а також нарахованих штрафних санкцій АТ КБ «ПриватБанк» пред'явив у грудні 2015 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції ОСОБА_4 подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі статтею 257 ЦК Українизагальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність строком в один рік (стаття 258 ЦК України).

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Укладений сторонами кредитний договір встановлював окремі зобов'язання, які деталізували обов'язок ОСОБА_4 повернути борг частинами та передбачали самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

За таких обставин незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов'язку з його внесення і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Оскільки за умовами договору ОСОБА_4 зобов'язалася виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 20 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починався з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Так як АТ КБ «ПриватБанк» пред'явив цей позов у грудні 2015 року, тобто після спливу позовної давності навіть щодо останнього щомісячного платежу, висновки судів попередніх інстанцій про сплив позовної давності за вимогами позивача щодо стягнення процентів, комісії і штрафних санкцій, нарахованих в межах строку кредитування, є правильними.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановивши, що АТ КБ «ПриватБанк» пропустив встановлений законом строк звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо вимог про стягнення заборгованості, нарахованої у межах строку кредитування, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявила відповідач.

Доводи заявника про те, що сторони за домовленістю збільшили позовну давність до п'яти років, про що свідчить пункт 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт, до яких відповідач приєдналася згідно з підписаною нею заявою від 9 серпня 2007 року, відхиляються касаційним судом.

Згідно з частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Суди попередніх інстанцій, оцінивши поданий позивачем примірник Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») Стандарт, пунктом 5.5 яких передбачено позовну давність тривалістю в п'ять років, встановили, що ці Умови не підписані позичальником, тому, оскільки у анкеті-заяві № CNXRRX05940073 від 9 серпня 2007 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, вказані Умови не можуть підтверджувати досягнення сторонами домовленості щодо збільшення позовної давності до п'яти років.

Такий висновок судів першої і апеляційної інстанцій є правильним і узгоджується із висновками щодо застосування норм матеріального права, висловленими Верховним Судом України у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15, тому доводи касаційної скарги у цій частині безпідставні.

Посилання заявника на те, що ОСОБА_4 періодично погашала заборгованість, що свідчить про визнання нею боргу і переривання перебігу позовної давності, помилкові.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що після закінчення строку кредитування, встановленого по 9 серпня 2009 року включно, наступний платіж ОСОБА_4 здійснила у листопаді 2012 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, тому такі дії не впливають на перебіг та обрахування позовної давності.

Відповідно до статті 599 ЦК Українизобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Таке зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності.

Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Проте її сплив, у будь якому разі, є підставою для вимови у задоволенні пред'явлених до простроченого боржника вимог, якщо про це заявлено стороною у спорі.

За таких обставин сплата ОСОБА_4 платежу у погашення боргу у листопаді 2012 року не перервала перебіг позовної давності; доводи касаційної скарги у цій частині не ґрунтуються на законі, а висновки судів попередніх інстанцій щодо спливу позовної давності є правильними.

Разом з тим висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами і комісією, а також штрафних санкцій, за період з 10 серпня 2009 року по 16грудня 2015 року, з підстав спливу позовної давності, є помилковим.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - по 9 серпня 2009 року включно.

По закінченню строку кредитування, починаючи з 10 серпня 2009 року, позичальник мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таким чином, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК Українипро щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки право АТ КБ «ПриватБанк» нараховувати ОСОБА_4 проценти та комісію, передбачену договором, припинилося зі спливом строку кредитування, вимоги позивача про стягнення заборгованості за процентами і комісією за період з 10 серпня 2009 року по 16грудня 2015 року не підлягають задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю, а не у зв'язку зі спливом позовної давності, як помилково послалися суди попередніх інстанцій.

За відсутності підстав для нарахування заборгованості за процентами і комісією після 10 серпня 2009 року, відсутні також правові підстави для нарахування неустойки на ці суми, оскільки відповідно до частин другої та третьої статті 549 ЦК України штраф та пеня є неустойкою, яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконаного грошового зобов'язання.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 410 ЦПК України).

Відповідно до статті 412 ЦПК Українипідставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Так як рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 6 травня 2016 року, помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, нарахованої у період з 10 серпня 2009 року по16 грудня 2015 року, з підстав спливу позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, касаційний суд скасовує судові рішення судів попередніх інстанцій у цій частині із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні таких вимог з підстав їх необґрунтованості.

У частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості, нарахованої по 9 серпня 2009 року включно, з підстав спливу позовної давності, судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції і ухвали апеляційного суду у відповідних частинах без змін.

Оскільки касаційний суд відмовив АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої у період з 10 серпня 2009 року по 16грудня 2015 року, а в іншій частині судові рішення судів попередніх інстанцій залишив без змін, підстав для відшкодування заявнику понесених ним судових витрат у зв'язку з розглядом справи у касаційному суді чи нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», подану його представником ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 6 травня 2016 року в частині вирішення позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості, нарахованої у період з 10 серпня 2009 року по16грудня 2015 року, скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог за безпідставністю.

У іншій частині рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 12 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 6 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик