Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 442/778/10-ц

провадження № 61-8988св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - виконавчий комітет Дрогобицької міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Крайник Н. П., Берези В. І., Штефаніци Ю. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Дрогобицької міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору від 05 квітня

2008 року про поділ нерухомого майна, що є спільною сумісною власністю, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить ? квартири АДРЕСА_1. Ця квартира розташована на 1-му поверсі одноповерхового будинку та складається з 4-х кімнат, коридору, кухні, ванної кімнати. Загальна площа квартири становила 69,2 кв. м.

З метою покращення житлових умов та збільшення житлової площі, позивачем здійснено двохповерхову житлову прибудову літ. «А2-2» загальною площею 84,9 кв. м, житловою площею 35,0 кв. м, без належного затвердженого проекту і відповідно без дозволу на початок проведення будівельних робіт, що згідно діючого законодавства вважається самочинним будівництвом. Внаслідок самочинно проведеної реконструкції квартири № 4 з двоповерховою житловою прибудовою збільшилась її житлова площа і становить 85,7 кв. м, а загальна площа 155,7 кв. м. Вартість самовільно збудованої прибудови становить 339 201,00 грн.

Зазначав, що проведене ним будівництво не порушує будівельних норм і правил, є таким, що не суперечить суспільним інтересам, не порушує прав інших осіб і об'єктивних перешкод для його подальшого узаконення немає, тому просив постановити рішення, яким визнати за ним право власності на самочинне будівництво.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня

2010 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_4 право власності на самочинно збудоване нерухоме майно - житлову прибудову літ. «А2-2» загальною площею

84,9 кв. м, житловою площею 35,0 кв. м, яка належить до квартири АДРЕСА_1, внаслідок чого змінились ідеальні частки співвласників, і відповідно, ОСОБА_6 належить 47/100 ідеальних частин, ОСОБА_7 - 94/400, ОСОБА_4 - 259/400 ідеальних частин, ОСОБА_7 -

94/100 ідеальних частин квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду мотивовано тим, що самочинне будівництво спірного нерухомого майна позивачем здійснено на приватизованій земельній ділянці площею 759 кв. м, яка перебуває у спільній сумісній власності, без порушення будівельних норм і правил, протипожежних вимог, тому таке будівництво не суперечить суспільним інтересам, не порушує прав інших осіб.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_8, ОСОБА_9 задоволено. Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 26 квітня 2010 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що відсутні докази того, що існує порушене право позивача, яке підлягає захисту в судовому порядку. Крім того, суд не з'ясував, кому саме належить на праві спільній сумісній власності земельна ділянка, на якій таке будівництво проведено, не залучив до участі у справі співвласників земельної ділянки, не з'ясував їх відношення до позову, чим порушив права та інтереси співвласників земельної ділянки, зокрема апелянтів ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а також не з'ясував, чи існують перешкоди для прийняття в експлуатацію самочинної спорудженої добудови в порядку, передбаченому статтею 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У травні 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час ухвалення оскаржуваного судового рішення апеляційний суд неповно з'ясував усі обставини справи, які підтверджені належними доказами та містяться у матеріалах справи, тому зробив невідповідні висновки реальним обставинам справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду вказану цивільну справу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 на праві спільної часткової власності належить ? частина квартири АДРЕСА_1, до якої позивачем самочинно здійснено двохповерхову житлову прибудову літ. «А2-2» загальною площею 84,9 кв. м, житловою площею 35,0 кв. м (а. с. 6).

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку від 04 вересня

2003 року серії НОМЕР_1, земельна ділянка площею 0,0759 га по АДРЕСА_1 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_4,

ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_7 (а. с. 43).

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

При цьому за положеннями частини четвертої цієї статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Особи, які вважають, що вимоги про визнання права власності на самочинне будівництво порушують їхні права, мають право заперечувати проти таких вимог, якщо вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власник (користувач) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 цього Кодексу).

Системне тлумачення змісту частини третьої та частини четвертої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку, що визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в судовому порядку потрібно не лише коли таке будівництво здійснено з порушенням вимог законодавства щодо цільового призначення землі, а й коли такого порушення немає, але особа здійснила будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

За змістом частини третьої статті 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки такій особі власником та користувачем, якщо такий є і не являється забудовником. Це єдина умова для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою.

Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини сьомої цієї статті, набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не ставить у залежність від того, чи відповідають виконані роботи державним будівельним нормам і правилам і чи не порушують права третіх осіб та не суперечать суспільним інтересам.

Суди, встановивши, що самочинна забудова, здійснена на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети цій особі, повинні з'ясувати: чи заперечує власник земельної ділянки проти визнання права власності на таку забудову за особою, що її здійснила; чи не порушує така забудова права на земельну ділянку інших осіб, а в разі зведення забудови на наданій земельній ділянці - чи не здійснено таку забудову з відхиленням від проекту або будівельних норм і правил, чиї права порушено такою забудовою.

Частиною другою статті 331 ЦК України встановлено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Аналіз положень статті 331 ЦК України у системному зв'язку з нормами статей 177-179, 182 ЦК України, частини третьої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об'єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об'єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій.

Закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

Відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року

№ 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Згідно із частиною першою статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту.

Таким чином, вирішуючи спір по суті позовних вимог, апеляційний суд дійшов до обґрунтованого висновку про те, що самочинно збудована прибудова розташована на земельній ділянці, яка перебуває у спільній сумісній власності, а позивачем не надано доказів того, що новобудова не порушує права інших співвласників земельної ділянки, крім того, даних щодо звернення позивача до органів місцевого самоврядування стосовно узаконення самочинно збудованої прибудови, а також про відмову цих органів у вирішенні спірного питання матеріали справи не містять, а тому правильно відмовив у задоволенні позову.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України

2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, апеляційний суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків апеляційного суду та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик