Справа № 199/3859/17
(2/199/320/18)
РІШЕННЯ

Іменем України

03.12.2018 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Якименко Л.Г.

за участю секретаря Гасанової М.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 акціонерне товариство «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтуванні позовних вимоги зазначив, що 30 листопада 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір №254/09-6.

Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийнято рішення про зміну типу акціонерного товариства на ОСОБА_2 акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на ОСОБА_2 акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Відповідно до п.1.1. Кредитного договору кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 74000,00 (Швейцарських франків).

Свої зобовязання позивач виконав, надавши грошові кошти позичальникові ОСОБА_1, згідно з умовами Кредитного договору, а саме п.1.1.

Відповідно до листа №13-210/7871-22612 від 07.12.2009 року Національного Банку України операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання, валютного контролю». Таким чином, операція з надання банками кредитів в іноземній валюті потребує індивідуальної ліцензії. Отже Акціонерний - комерційний банк соціального розвиткуі «Укрсоцбанк», мав законні підстави для кредитування в іноземній валюті.

У порушення умов Договору, позичальник ОСОБА_1 зобовязання належним чином не виконала, у результаті чого станом на 15 травня 2017 року має прострочену заборгованість, а саме: суму заборгованості за кредитом - 59729,00 швейцарських франків, суму заборгованості за відсотками - 47925,75 швейцарських франків.

У звязку з цим позивач звернувся до суду із позовом та просив стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», 03150, Україна, м. Київ, вул. Ковпака, 29, МФО 300023, п/р №003, код ЄДРПОУ 00039019, заборгованість у розмірі 107 654,75 (швейцарських франків), з яких: заборгованість за кредитом 59 729,00 (швейцарських франків); заборгованість за відсотками 47 925,75 (швейцарських франків).

Також позивач просив суд стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» витрати по сплаті судового збору у сумі 43 588,25 гривень.

Представник відповідачки ОСОБА_3 ОСОБА_4 заперечувала проти позову та надала пояснення у письмових запереченнях, де зазначила, що між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» окрім кредитного договору №254/09-6 від 30.11.2006 року також укладався кредитний договір №254/09-6 від 05.02.2008 року. Повідомленням ПАТ «Укрсоцбанк» вих.№19.1-14/6 від 08.01.2013 року, ОСОБА_1 було повідомлено про прийняте рішення від 12.08.2012 року про добровільну реалізацію предмету застави, а саме: перукарню-приміщення №36, загальною площею 47,6 кв.м, що знаходиться за адресою: м.Дніпропетровськ, вул.Героїв громадянської війни буд.11, а кошти від продажу направити на погашення тіла кожного з кредитів у рівномірних частинах.

Згідно із квитанцією №FJB 119 вищевказане майно було реалізоване на суму 42 000,00 доларів США 31.10.2013 року. Вказані кошти зараховані у рахунок суми заборгованості за кредитним договором, тому представник позивачки вважає, що умови кредитного договору ОСОБА_3 виконані у повному обсязі.

Починаючи з 01.11.2013 року та по теперішній час нею грошові кошти на виконання умов кредитного договору №254/09-6 від 05.02.2008 року на рахунки ПАТ «Укрсоцбанк» не вносились. Жодного листа-вимоги або претензії на її адресу від ПАТ «Укрсоцбанк» не надходили, лист-вимога ПАТ «Укрсоцбанк» від 17.05.2017 року не підлягає виконанню з урахуванням положень чинного законодавства.

Враховуючи, що останній платіж по кредитному договору був внесений боржником 31.10.2013 року - 31.10.2013 року надійшли кошти від реалізації заставного майна, отже позивач застосував право дострокового погашення всієї суми кредиту ще до 04.02.2013 року

Окрім цього, строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами кредитного договору передбачено окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність застосовується до кожного платежу окремо.

Як вбачається із документів, наданих позивачем разом із позовною заявою, боржник припинив оплату чергових платежів із 06.09.2012 року, а позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором лише у червні 2017 року.

Посилаючись на це, представник відповідачки наполягала на застосуванні строку позовної давності, яка є підставою для відмови у позові. Також у додаткових поясненнях зазначила, що банк не має права нараховувати відсотки на тіло кредиту після закінчення терміну дії кредитного договору.

Представник позивача, зважаючи на пояснення представника ОСОБА_4 щодо строку позовної давності, додатково надав до суду розрахунок заборгованості за кредитним договором, з урахуванням строку позовної давності, загальна сума заборгованості за яким становить 19 155,26 (швейцарських франків).

У судове засідання 03.12.2018 року представник позивача не зявився, надав до суду заяву, у якій просив слухати справу за його відсутності, просив ухвалити рішення та задовольнити позовні вимоги відповідно до норм чинного законодавства на підставі матеріалів справи.

У судове засідання 03.12.2018 року відповідачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 не зявилися, про день та час слухання справи повідомлялися в установленому законом порядку, позивачка не повідомила причин неявки до суду.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання усіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги таким, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 30 листопада 2006 року Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 уклали Кредитний договір №254/09-6.

Загальними Зборами Акціонерів 09 березня 2010 року було прийняте рішення про зміну типу акціонерного товариства на ОСОБА_2 акціонерне товариство та зміну найменування (назви) банку на ОСОБА_2 акціонерне товариство «Укрсоцбанк».

Відповідно до п.1.1. Кредитор надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 74000,00 (швейцарських франків).

05.02.2008 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №5/03-8, відповідно до якого банк надав кредит окремими частинами у розмірі 69800,00 доларів США. Відповідно до п.1.1.1. вказаного договору кінцевий термін повернення заборгованості складає 04.02.2014 року.

У забезпечення зобовязання по кредитному договору №254/09-6 був укладений іпотечний договір №1026, відповідно до якого банку передане в іпотеку нерухоме майно: перукарня-приміщення №36, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, вул.Героїв громадянської війни, 11.

30.09.2009 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 була укладена Додаткова угода про внесення змін до Кредитного договору №254/09-6 від 30.11.2006 року, відповідно до п.1.1.1 якої сторони дійшли згоди, що починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно до 30 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 1301,92 Швейцарських франків з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 29.11.2013 року включно.

Згідно з Довідкою, виданою ПАТ ««Укрсоцбанк» від 15.05.2017 року, останній платіж за вказаним кредитним договором відповідачка ОСОБА_1 внесла 05.09.2012 року.

09.10.2013 року ОСОБА_5 надала до банку заяву, у якій просила надати згоду на добровільну реалізацію вказаного іпотечного майна.

Відповідно до квитанції №FJB 119 вищевказане майно було реалізоване в сумі 42 000,00 доларів США, однак дослідивши матеріали кредитних справ за договорами №254/09-6 та №5/03-8 суд встановив, що кошти, отримані від реалізації вказаного майна були перераховані на погашення заборгованості за кредитним договором №5/03-8.

Реалізація майна відбулася 30.10.2013 року.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі ст.509 ЦК України, зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) .

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Відповідно до п.7.3 Кредитного договору № 254/09-6 договір набирає чинності з дати його укладення та діє до остаточного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань, з урахуванням положень п. 7.5 цього Договору.

Згідно з п.1.1.1 Додаткової угоди №2 до Кредитного договору №254/09-6 від 30.11.2006 року, сторони дійшли згоди, що починаючи з місяця, що слідує за місяцем надання кредиту, позичальник щомісячно до 30 числа кожного місяця рівними частинами сплачує кредитору суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом і проценти за користування кредитом у розмірі 1301,92 Швейцарських франків з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитом до 29.11.2013 року включно.

Відповідно до частини пятої статті 261 ЦК України за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Із матеріалів справи вбачається, що останній черговий платіж відповідачка внесла 05.09 2012 року.

Відповідно до п.4.5 Кредитного договору №254/09-6 у разі невиконання(неналежного виконання) позичальником обовязків, визначених п.п.3.3.8, 3.3.9 цього договору, протягом більше ніж 90 (девяносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, відповідно позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеня).

Таким чином, суд вважає, що строк позовної давності за вказаним кредитним договором почав свій відлік через 91 (девяносто один) календарний день після 05.09.2012 року, тобто сплив 05.12.2015 року. Банк звернувся до суду із позовом 09.06.2017 року, тобто із пропуском строку позовної давності.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За правилами статей 526,530,610 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (статі 611 ЦК України).

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обовязки виникають у кожного контрагента.

Суд приймає до уваги розрахунок заборгованості за кредитним договором № 254/09-6 та вважає доведеним факт наявності заборгованості за тілом кредиту та відсотками станом на 29.11.2013 року, втім звертає увагу на те, що строк позовної давності за вказаним договором сплив, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.3,4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок (ст.253 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Нормою ч.3 ст.267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми ч.3 ст.267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п'ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу).

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, №22083/93, №22095/93, §51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No.2), №66610/09, §43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність.

Судом враховується правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-786цс17 від 15.05.2017 року, правовим висновком якої зауважено, що сплив позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом субєктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобовязаної особи.

У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.

Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина пята статті 267 ЦК України). Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом у межах строку позовної давності у розмірі 19155,26 швейцарських франків, суд вважає також відмовити з наступних підстав.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти.

Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.

Позивач обовязки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві, тоді як останній зобовязався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами до 29.11.2013 року включно.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до вимог статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов'язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами додаткової угоди від 30.09.2009 року сторони погодили щомісячну сплату заборгованості та процентів за кредитом до 30 числа кожного місяця (т.2, а.с.84).

Згідно з п.1.1.1 Кредитного договору №254/09-6 кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом становить 29.11.2013 року, тобто дублює положення додаткової угоди від 30.09.2009 року в частині кінцевого терміну дії кредитного договору.

Відтак, у межах строку кредитування до 29.11.2013 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами.

Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові ОСОБА_6 Верховного Суду, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ПК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Так, ОСОБА_6 Верховного Суду відхилила аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом.

Оскільки, поряд зі встановленням строку дії договору, сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань, тобто внесення щомісячних платежів, строк виконання кожного щомісячного зобов'язання, згідно з ч.3 ст.254 ЦК України, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то після 29.11.2013 року ПАТ «Укрсоцбанк» не міг такі проценти нараховувати, тому вказані вимоги є необгрунтованими, що узгоджується із правовим висновком ОСОБА_6 Верховного Суду України, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10 цс 18.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 251, 252, 256,261, 267, 509, 526, 530, 599, 610, 612, 1048, 1050, 1054 ЦК України, 12, 13, 19, 80, 81, 82 89, 129, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265, суд, -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної

інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні

було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи

(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк

обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: Л.Г. Якименко