Судді Київського апеляційного суду Іванової І.В.
22 листопада 2018 року
Справа № 372/944/18
Провадження № 22-ц/824/2775/2018
за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України», треті особи: відділ примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, Товариство з обмеженою відповідальністю «КоронАгро», про визнання договорів іпотеки недійсними,
Відповідно до змісту частини третьої статті 34 Цивільного процесуального кодексу України суддя, не згодний з рішенням, може письмово викласти свою окрему думку; про наявність окремої думки повідомляються учасники справи без оголошення її змісту в судовому засіданні.
У квітні 2018 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом, в якому просили визнати недійсними іпотечні договори № 151110Z63, № 151110Z64, № 151110Z65 від 19.03.2010 року та № 151110Z94 від 24.09.2010 року, які були укладені між ними та ПАТ &quмі;Державний експортно-імпортний банк України&q?тн;.
В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони були власниками земельних ділянок, які передані за зазначеними договорами в іпотеку банку, проте пізніше судовими рішеннями були визнані недійсними договори, за якими вони набули права власності на ці земельні ділянки та визнано недійсними відповідні державні акти на право власності на них, а земельні ділянки повернуті в постійне користування ДП &quко;Київське лісове господарство&q?со;.
Вважають, що оскільки на теперішній час вони не являються власниками цих земельних ділянок і неправомірність заволодіння ними встановлена судовими рішеннями, то вважають вони не мали права передавати цю землю в іпотеку, через що просять визнати ці договори іпотеки недійсними.
Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що на час вчинення оспорюваних правочинів позивачі були власниками земельних ділянок що передавалися в іпотеку, а підстави, якими позивачі обґрунтовують позов, виникли вже після укладення цих договорів та, що будь-яких обставин, які б вказували на порушення закону або особистих прав чи законних інтересів позивачів на час укладення оспорюваних правочинів матеріали справи не містять, а тому підстави, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання цих договорів недійсним, відсутні.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що підстав для визнання оскаржуваних договорів недійсними не має, та, що позивачами не було зазначено і не доведено, у чому саме полягає порушення, невизнання або оспорювання їхніх прав оскаржуваними договорами, яке підлягало б захисту, відповідно до ст.ст. 5, 16 ЦК України.

Зміст окремої думки

Не погоджуючись із такою позицією Київського апеляційного суду, вважаю за необхідне викласти окрему думку стосовно постанови Київського апеляційного суду від 22 листопада 2018 року ухваленої за наслідком розгляду апеляційної скарги на рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року.

Так, відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивачі посилались на те, що виходячи з приписів ст.203, 215 ЦК України, іпотечні договори є недійсними, оскільки право власності позивачів на земельні ділянки, які є предметами цих договорів скасовані рішенням суду, тому вони мали права на передання їх в іпотеку. Крім того, зазначили, що в даному випадку вирішення справи впливає, як на позивачів так і на відповідача, які є боржниками та стягувачем у виконавчих проводженнях в частині звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина 1 статті 575 ЦК України).

У відповідності до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Основне зобов'язання - зобов'язання боржника за договорами позики, кредиту, купівлі-продажу, лізингу, а також зобов'язання, яке виникає з інших підстав, виконання якого забезпечене іпотекою.

Відповідно до частин 4 та 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання або задоволення вимоги, яка може виникнути в майбутньому на підставі договору, що набрав чинності. Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна, за умови якщо нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності.

Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Як вбачається з матеріалів справи судовими рішеннями, які набули чинності було встановлено незаконність набуття у власність позивачів земельних ділянок, які є предметами оспорюваних іпотечних договорів та витребувано ці земельні ділянки з володіння позивачів на користь держави, тому передача позивачами цих земельних ділянок в іпотеку відбулася із порушенням закону, за таких обставин, на даний час, основне зобов'язання за кредитним договором, укладене між ПАТ &q?не;Державний експортно-імпортний банк України&q?ед; та ТОВ «Корон Агро» не може забезпечуватись дійсними договорами іпотеки.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина 3 статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Таким чином, встановивши що оспорювані договори іпотеки укладені з порушенням права власності держави в особі постійного користувача Державного підприємства «Київське лісове господарство», що суперечать вимогам цивільного законодавства щодо застави майна та статті 3 Закону України «Про іпотеку», тому оспорювані договори іпотеки, які укладалися в забезпечення виконання кредитного договору, укладеного між ПАТ &q?му;Державний експортно-імпортний банк України&q? з; та ТОВ «Корон Агро» повинні бути визнані недійсними.

З урахуванням викладеного, вважаю висновок апеляційного суду про залишення рішення суду першої інстанції без змін, помилковим.

Отже, на мою думку, у цій справі необхідно було ухвалити постанову про скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року із ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог позивачів.

Суддя І.В.Іванова