Справа № 524/7814/18
Провадження №2/524/2627/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2018 року Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області в складі:
головуючого судді Предоляк О.С.
при секретарі судового засідання Гладкій К.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
До суду звернулась ОСОБА_1 до ОСОБА_2 із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позову зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2015 року.
В даний чаc разом із нею в квартирі зареєстровано місце постійного проживання її сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та який із квітня 2015 року в квартирі не проживає та не приймає участі в утриманні житла, оплаті вартості комунальних послуг та проведенні ремонту. Фактичне місце проживання його їй невідоме, в останнє син телефонував на початку 2018 року та повідомив, що працює в Польщі та повертатися не збирається, в добровільному порядку зніматися з реєстрації не бажає. Вона має намір продати належну їй на праві приватної власності квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_2. Однак, наявність факту реєстрації відповідача, ОСОБА_2, який не проживає у квартирі, перешкоджає її продажу.
Особистих речей відповідача у квартирі немає, останній жодним чином не піклується про утримання житлового приміщення.
З вказаних вище підстав позивач просить суд задовольнити позов та визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилась, до суду надала заяву в якій просила справу розглянути без неї на підставі доказів, що маються в справі. Просила позов задовольнити в повному обсязі з мотивів та підстав у ньому наведених.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, до суду через електронну пошту надав письмову заяву, в якій просив справу розглянути без нього, так як зявитися не може, проти задоволення позову не заперечує.
Представники третіх осіб - Управління Міграційної служби України в Полтавській областіта Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «№52», у судове засідання не зявились. Направили клопотання про розгляд справи без їх участі.
Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне:
Позивач, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.02.2015 року.
Згідно довідки від 04.09.2018 року, виданої Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «№52» встановлено, що за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані - ОСОБА_1 (власник) та ОСОБА_2 (син).
Факт реєстрації відповідача ОСОБА_2 за зазначеною вище адресою, окрім вищевказаної довідки, також підтверджується відповідною відміткою в копії його паспорту громадянина України на аркуші 11, що мається в матеріалах справи.
Факт не проживання відповідача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується актом про не проживання останнього за адресою : АДРЕСА_3 з квітня 2015 року по теперішній час, складеного Обєднанням співвласників багатоквартирного будинку «№52» від 04.09.2018 року.
Внаслідок реєстрації місця проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, порушені права позивача, як власнику вищезазначеної квартири.
Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі рішення суду.
Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будьякі угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будьяких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.
У відповідності до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
У відповідності до частини 1 статті 386 власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчиненню нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
При цьому згідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а відповідно ч. 2 ст. 405 цього Кодексу член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Суд, аналізуючи отримані докази та вказані норми законодавчих актів, приходить до висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, не проживаючи в ньому понад один рік, без поважних причин.
При цьому, суд враховує, що відповідач, продовжуючи бути зареєстрованим у житловому приміщенні, фактично чинить перешкоди власнику цього приміщення, оскільки нарахування вартості житлово-комунальних послуг здійснюється з урахуванням кількості зареєстрованих осіб.
Згідно до вимог ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі : судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №62 в буд.37 по вул. Миру у м. Кременчуці Полтавської області.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного тексту заочного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя : О.С. Предоляк