Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 136/2186/16-ц

провадження № 61-31930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року у складі судді: Стадника С. І. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року у складі колегії суддів: Якименко М. М., Іващука В. А., Ковальчука О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просила стягнути з відповідача 9 584,37 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 06 лютого 2016 року мало місце ДТП за участю автомобіля ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля ВАЗ 217030, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5 У результаті вказаного ДТП пасажир автомобіля ВАЗ 217030 - ОСОБА_1 отримала тілесні ушкодження, з якими була доставлена до Липовецької центральної районної лікарні. ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 і частиною першою статті 130 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу.

Відповідач частково відшкодував витрати позивача, понесені на її лікування від ушкоджень, отриманих при ДТП, сплатив їй кошти в сумі 8 379 грн.

Позивач указує, що стан її здоров'я повністю не відновлено і вона надалі лікується, нею понесені додаткові витрати на відновлення здоров'я в сумі

9 584,37 грн, які ОСОБА_3 добровільно відшкодувати відмовляється.

Позивач також просила стягнути з відповідача моральну шкоду, оскільки заподіяна при ДТП шкода здоров'ю знаходиться в причинно-наслідковому зв'язку з душевними стражданнями позивача.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня 2017 року,залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 06 червня 2017 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на придбання ліків в сумі 8 412,57 грн та 3 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалені у справі судові рішення мотивовані тим, що шкода здоров'ю позивача завдано ДТП, яка відбулась з вини ОСОБА_3, тому в силу положень статей 1187, 1195 ЦК України позивач має право на відшкодування витрат на придбання ліків за рахунок відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ОСОБА_3просить скасувати ухвалені у справі рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Касаційна скрага мотивована тим, що судами неповно та не об'єктивно досліджено докази у справі. Зокрема, місцевим судом, на стадії судового розгляду справи, протиправно долучені додаткові докази, надані позивачем, зокрема, медичні довідки, без будь-якого зазначення поважних причин неможливості несвоєчасного подання даних доказів.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що судами не перевірено дотримання статті 21 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до якої на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, тобто володільці транспортних засобів, зобов'язані застрахувати ризик своєї цивільної відповідальності, яка може настати внаслідок завдання шкоди життю, здоровю або майну інших осіб при використанні транспортних засобів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 06 лютого 2016 року водій ОСОБА_3 керував в стані алкогольного сп'яніння автомобілем ВАЗ 2101, державний номерний знак НОМЕР_1, допустив зіткнення з автомобілем ВАЗ 217030, державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5, внаслідок чого пасажир вказаного автомобіля - ОСОБА_1, отримала тілесні ушкодження та була доставлена до Липовецької центральної районної лікарні.

Постановою Липовецького районного суду Вінницької області від 15 червня 2016 року, яка набрала законної сили, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтею 124 і частиною першою статті 130 КУпАП та притягнуто до відповідальності у виді штрафу.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України в редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Покладаючи на відповідача обов'язок по відшкодуванню на користь позивач витрат на лікування та моральної шкоди, суд виходив із того, що неправомірними, винними діями саме відповідача ОСОБА_3 06 лютого 2016 року сталася ДТП, у результаті якого позивач отримала тілесні ушкодження та їй було завдано моральної шкоди, тому така шкода підлягає повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Суди встановили, що ОСОБА_1 06 лютого 2016 року поступила на стаціонарне лікування у травматологічне відділення зі скаргами на головні болі, які виникли внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, попередній діагноз: «ЗЧМТ. Струс головного мозку». З 05 квітня 2016 року і станом

на 10 лютого 2017 року ОСОБА_1 проходить амбулаторне лікування у лікаря невролога з діагнозом «ЗЧМТ. Струс головного мозку».

Відповідно до частини першої та другої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У статті 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем.

Відповідно до статті 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).

Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України).

Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно з підпунктом а) пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Статтею 1194 ЦК України встановлено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, відшкодування шкоди особою, яка завдала шкоду, можливе лише за умови, що згідно з Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика (МТСБУ) не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленої у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Вказане свідчить, що суд першої інстанції у порушення вимог пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України в редакції, чинній на момент вчинення процесуальної дії, не вирішив питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, оскільки не залучив до участі у справі МТСБУ, або страхову компанію, яких відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про страхування» покладено обов'язок з відшкодування збитків від ДТП.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суди не встановили фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази та не встановили склад учасників справи, то ухвалені у справі судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 25 квітня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 06 червня

2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В.В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська