ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року

м.Суми

Справа №588/308/18

Номер провадження 22-ц/788/1612/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Собини О. І.

за участю секретаря судового засідання - Пархоменко А.П.,

позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 липня 2018 року в складі судді Щербаченко М. В., ухваленого у м. Тростянець, повний текст якого складений 18 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні майном.

Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 09 липня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі.

При цьому, позивач вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що договір купівлі продажу обєкта незавершеного будівництва по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець від 17 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, оскільки вказаний правочин був укладений у належній письмовій формі, нотаріально посвідчений і зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Крім того, ОСОБА_1 вказує на ту обставину, що місцевий суд безпідставно не взяв до уваги пояснення третьої особи ОСОБА_3 про те, що останній не був обізнаний з обставинами існування договору купівлі продажу від 20 листопада 1982 року відносно обєкта незавершеного будівництва та не перевірив повноваження ОСОБА_4 на представництво його інтересів при укладені зазначеного договору. До того ж, позивач вважає, що право ОСОБА_5 на спірне нерухоме майно, як дружини ОСОБА_6, який придбав спірний обєкт нерухомого майна у 1982 році, не підтверджується належними та допустимими доказами, тому відповідач незаконно користується обєктом незавершеного будівництва за погодженням з ОСОБА_5 Також, на думку позивачки, ураховуючи що ОСОБА_2 використовує спірне майно для проживання, тому обраний нею спосіб захисту не суперечить закону та є найбільш ефективним. При цьому, як вважає позивач, суд безпідставно вийшов за межі позовних вимог та дав оцінку законності договорів купівлі продажу від 12 листопада 1982 року та від 17 травня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 про задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що 17 травня 2017 року ОСОБА_1 придбала у ОСОБА_3 обєкт незавершеного будівництва та земельну ділянку площею 0,0541 га для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець, що підтверджується договорами купівлі продажу, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8 13).

Підставою для звернення ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 стала та обставина, що остання протягом тривалого часу, тобто, і на даний час також, проживає в одній із будівель на території спірного обєкта незавершеного будівництва, належного їй на праві власності, що знаходиться за вищевказаною адресою. При цьому, відповідач відмовляється добровільно залишити спірне місце проживання, чим, на думку позивача, порушує її право власності та створює перешкоди щодо володіння та користування своїм майном.

Позивач зверталася до Тростянецької міської ради та до Тростянецького відділення поліції Охтирського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Сумській області з заявами, в яких просила вжити відповідних заходів з метою захисту та відновлення її порушеного права володіння та користування власністю, а саме: обєктом незавершеного будівництва по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець, проте, їй було рекомендовано звернутися до суду за захистом порушених прав (а.с. 15, 16, 17, 18, 19).

Разом з тим, судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором купівлі-продажу від 20 листопада 1982 року, який був посвідчений державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори ОСОБА_7, ОСОБА_8, від імені якого, як вбачається зі змісту договору, на підставі довіреності діяла ОСОБА_4, продав ОСОБА_6 незакінчений будівництвом будинок, готовність якого складала 15%, по вул.К.Маркса (на даний час вул. ОСОБА_9), 9 у м. Тростянець, який розташований на земельній ділянці 600 кв.м. (а.с.38 - 39).

Із п. 3 договору купівлі продажу від 17 травня 2017 року та з рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 21 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, вбачається, що незакінчений будівництвом будинок по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець належав ОСОБА_3 на підставі рішення народного суду Тростянецького району Сумської області від 11 червня 1982 року, яким було визнано за останнім право власності на незакінчене будівництвом домоволодіння, що складається з літньої кухні, прибудови, погреба, фундаменту під жилий будинок та огородження (а.с. 11 12, 14).

Відповідно до договору від 17 листопада 1961 року ОСОБА_10, батьку ОСОБА_3, було надано в безстрокове користування земельну ділянку загальною площею 600 кв.м. для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності по вул. К.Маркса (на даний час вул. ОСОБА_9) № 53 (9) у м. Тростянець (а.с.35-37).

З договору купівлі продажу земельної ділянки від 17 травня 2018 року по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець з кадастровим номером 592501100:00:008:0817, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), вбачається, що вона належала ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності та була ним набута в процесі реалізації права на приватизацію земельної ділянки (а.с. 8 9).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що договір купівлі-продажу обєкта незавершеного будівництва від 17 травня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, суперечить вимогам закону, моральним засадам суспільства та порушує захищені конституцією принципи непорушності права власності, зокрема, як вказав суд, він не відповідає вимогам ч.1 ст. 203 ЦК України. При цьому, на думку суду, інший договір купівлі продажу спірного нерухомого майна від 20 листопада 1982 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, є дійсним і відповідає вимогам закону. З огляду на викладене, суд, прийнявши до уваги покази свідка ОСОБА_5 про те, що вона дозволила проживати в одній із будівель обєкта незакінченого будівництва ОСОБА_2, вважав, що відповідач ОСОБА_2 користується спірним обєктом незакінченого будівництва за згодою з ОСОБА_5, яка хоч і не є титульним власником того майна, але в силу положень КпШС України має на нього право. Крім того, суд послався і на те, що позивач обрала неналежний спосіб захисту, оскільки виселення, як і право проживання, можливе лише у закінченому будівництвом та введеним в експлуатацію житловому приміщенні.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, пункту 1 статті 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та статті 41 Конституції України, статей 321, 328 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом.

Виходячи з вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно.

Виходячи з аналізу вказаних норм матеріального права, можна дійти висновку, що власник має право вимагати усунення будь яких порушень свого права від будь яких осіб і будь яким шляхом, що є прийнятним для власника. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

У ст. 81 ЦПК України йдеться про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Встановлені в справі обставини дають підстави стверджувати, що позивач, є власником обєкта незавершеного будівництва та земельної ділянки площею 0,0541 га для будівництва і обслуговування житлового будинку по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець, що підтверджується договорами купівлі продажу, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 8 13).

Колегія суддів не може погодись з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 не має права вимагати усунення перешкод у користуванні спірним майном, оскільки укладений договір купівлі продажу обєкта незавершеного будівництва від 17 травня 2017 року не відповідає вимогам ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме: суперечить закону, моральним засадам суспільства, порушує захищені конституцією принципи непорушності права власності.

При цьому, на думку колегії суддів, місцевий суд не взяв до уваги ті обставини, що вищевказаний договір є чинним і сторонами не оскаржується. Крім того, у п. 6 цього договору зазначено, що продавець ОСОБА_3 засвідчив, що дійсно є власником обєкта незавершеного будівництва, він не має обмежень щодо свого права розпорядження майном, а також ні обєкт незавершеного будівництва, ні будь - яка його частина на момент укладення цього договору нікому іншому не проданий, не подарований, не відчужений іншим способом тощо та у наслідок укладення цього договору не порушуються права та законні інтереси інших осіб. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17 травня 2017 року відсутні актуальні відомості про наявність обтяжень і реєстрації іпотек щодо предмету договору (зворот а.с. 11).

Таким чином, позивач у визначений законом спосіб набула право власності на спірний обєкт незавершеного будівництва. Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5, за погодженням з якою відповідач ОСОБА_2 користується спірним майном, належить обєкт незавершеного будівництва по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець, тому колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що ОСОБА_5 в силу положень КпШС України має право на спірний обєкт незавершеного будівництва.

Крім того, рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 21 листопада 2016 року, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі № 588/1086/16-ц за заявою Територіальної громади м.Тростянець в особі Тростянецької міської ради про визнання спадщини відумерлою було встановлено, що домоволодіння по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець не може мати статус відумерлої спадщини, так як його власником є ОСОБА_3, який проживає ІНФОРМАЦІЯ_1. При цьому, під час розгляду вказаної справи судом була досліджена інвентаризаційна справа КП Охтирської міської ради «Бюро технічної інвентаризації та архітектурно-планувальних робіт» та встановлено, що рішенням народного суду Тростянецького району Сумської області від 11 червня 1982 року було визнано право власності на незакінчене будівництвом домоволодіння та огородження, розташоване по вул.Карла Маркса, 9 у м. Тростянець Сумської області, за ОСОБА_3 Також у інвентаризаційній справі міститься рішення виконкому Тростянецької міськради від 14 липня 1982 року про надання дозволу ОСОБА_3 на продаж незакінченого будівництвом домоволодіння. Разом з тим, дані щодо відчуження обєкта нерухомості у інвентаризаційній справі відсутні.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що позивач, як власник спірного майна, має право вимагати усунення будь - яких порушень свого права власності, в тому числі і шляхом виселення відповідача. Зокрема, судом встановлено та сторонами не спростовується, що відповідач ОСОБА_2 використовує спірний обєкт незавершеного будівництва для власного проживання. Посилання суду на ту обставину, що виселення, як і право проживання, можливе лише у закінченому будівництвом та введеним в експлуатацію житловому приміщенні є помилковим і не може бути підставою для відмови у позові.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» зазначив, що ніщо у статті 8 Конвенції та у попередніх рішеннях Суду не свідчить на користь того, що концепція «житла» має обмежуватися резиденцією, яка облаштована відповідно до чинного законодавства та визнав, що захистом статті 8 Конвенції охоплюється місце, де особа мешкає, навіть якщо воно облаштоване нею під житло з порушенням національного законодавства.

У звязку із зазначеним, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги позивача про те, що обраний нею спосіб захисту не суперечить закону та є найбільш ефективним.

За таких обставин, коли суд першої інстанції постановив оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права і його висновки не відповідають обставинам справи, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового, яким позовні вимоги підлягають задоволенню.

Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому статтею 141 ЦПК України. Ураховуючи, що апеляційним судом задоволено позовні вимоги немайнового характеру, тому з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 704 грн. 80 коп. (1762 грн * 0,4), а також за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції - в сумі 1057 грн. 20 коп. (1762 гривень * 0,4 * 150%).

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п.п.1, 3, 4; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Тростянецького районного суду Сумської області від 09 липня 2018 року в даній справі скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 обєктом незавершеного будівництва по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець шляхом виселення ОСОБА_2 із обєкта незавершеного будівництва по вул. Володимира Великого, 9 у м. Тростянець.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 704 грн. 80 коп. та за апеляційний перегляд рішення суду першої інстанції в сумі 1057 грн. 20 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

ОСОБА_11