Справа № 447/2346/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/783/528/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Ванівського О.М., Струс Л.Б.,

секретар: Симець В.І.,

за участі в судовому засіданні відповідача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4, представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області в складі судді Карбовніка І.М. від 5 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи органи опіки та піклування Миколаївської РДА та Пустомитівської РДА про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та дозволу на оформлення документів, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року позов задоволено частково. Надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проїзного документу дитини - малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, для виїзду за межі України без дозволу та згоди батька, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 Дозволено тимчасовий виїзд за межі України малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 до республіки Чорногорія у період з 01.06.2018 року до 31.08.2018 року терміном до 21 дня у супроводі матері ОСОБА_4. Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) грн. 20 коп. В решті позову відмовлено.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що відповідач не відмовлявся надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Виключно з інтересів дитини відповідач намагався з'ясувати необхідність виїзду дитини за кордон, зокрема лікування, навчання, оздоровлення, відпочинку, тощо, матеріального забезпечення, достатнього для фінансування виїзду, проживання дитини за кордоном, відповідності строку виїзду інтересам дитини. Вказує на те, що відповідач наголошував на альтернативі відпочинку і без виїзду за кордон, в межах території України, що дало б змогу належним чином виконувати рішення органу опіки та піклування від 03.02.2017 року №55 щодо побачень батька з дівчинкою. Будь-яких доказів того, що позивач зверталась до відповідача для отримання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України дитини до республіки Чорногорія у період з 01.06.2018 року до 31.08.2018 року терміном до 21 дня та він відмовив у його наданні, матеріали справи не містять. Вказує на те, що переїзд дитини спричиняє зміну режиму спілкування дитини з відповідачем як батьком, порядку участі у вихованні дитини. Також, звертає увагу на те, що оформлення дитині паспорта громадянина України для виїзду за кордон здійснюється на підставі заяви-анкети батьків дитини, а у випадку коли батьки дитини не перебувають у шлюбі між собою на підставі заяви-анкети того з них з ким проживає дитина, при цьому згода іншого з батьків не потребується.

В судове засідання представники третіх осіб не з'явилися, однак суд вважав за можливе проводи розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі учасники справи повідомлялись про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України, а також те, що від обох третіх осіб до суду надійшли клопотання про розгляд справи у відсутності їх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника на підтримання апеляційної скарги, що аналогічні її доводам, позивача та її представника, що аналогічні доводам відзиву на апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи осіб, що беруть участь у справі в межах доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, а також позову та заперечень на нього сторін у суді першої інстанції, - колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції посилаючись, зокрема, на ч. 1, 2 статті 27 Європейської Конвенції "Про права дитини" від 20.11.1989 року, ратифікованої 27.02.1991року, ст. 150, ч. 1, 2 ст. 155 СК України, ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правила оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 та задовольняючи позов частково, - виходив з необхідності забезпечення інтересів неповнолітньої дитини та того, що батько дитини ОСОБА_7 своїми діями безпідставно перешкоджає матері дитини ОСОБА_4 забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини та суд прийшов до переконання, що позовні вимоги позивачки підлягають до часткового задоволення, оскільки чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення. Інше розуміння змісту нормативних актів та допустимість неодноразових виїздів дитини за кордон без згоди батька на підставі одного рішення суду є грубим порушенням права одного з батьків на спілкування з дитиною та на участь у її вихованні, закріпленого ст.ст. 141, 157 СК України.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в цілому відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак у певній частині судом допущено неповне з'ясування обставин що мають значення для справи та не враховано обставину, що має істотне значення, а тому оскаржуване рішення підлягає зміні.

Із змісту позовної заяви та заяв про уточнення позовних вимог вбачається, що позивачка звернулась в суд із вищезазначеним позовом до ОСОБА_2, у якому остаточно просила: надати їй дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон неповнолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2; дозволити тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, без згоди та супроводу її батька ОСОБА_2 до республіки Болгарія, Чорногорія, Туреччина, Єгипет строком на 21 день перебування, у період з 01.06.2018 року по 31.08.2018 року, у супроводі матері ОСОБА_4

В своїх вимогах покликалася на те, що 06.11.2009 року у неї від відповідача народилася донька ОСОБА_8. Відповідач відмовився офіційно взяти шлюб і виховувати дочку разом. З листопада 2010 по листопад 2011 року відповідач проживав із позивачкою та донькою однією сім'єю. Після розірвання стосунків у 2011 році відповідач надає кошти на утримання дитини у розмірі 600 грн. на місяць. В 2015 році, через суд, відповідач встановив доньці своє прізвище - ОСОБА_2. 10.10.2015 року позивачка вийшла заміж за ОСОБА_9 з яким разом опікується донькою ОСОБА_8. Після того, як позивачка вийшла заміж, відповідач почав вчиняти скандали, вимагати віддати йому дитину, однак окрім 600 грн., які він виділяє щомісяця на дитину, жодної іншої практичної допомоги в утриманні та вихованні дитини не надає. 11.01.2016 р. відповідач звернувся з заявою в орган опіки та піклування Пустомитівської райдержадміністрації в котрій просив встановити спосіб участі у вихованні малолітньої доньки. 21.01.2016 року розпорядженням №26, Пустомитівської РДА, для відповідача було встановлено тимчасовий графік побачень з малолітньою донькою, а 07.04.2016 року його заяву було розглянуто та розпорядженням №181 постановлено порядок побачень відповідача з дитиною. З метою оздоровлення дитини та відпочину в липні 2016 року позивачка разом з чоловіком вирішила поїхати в Болгарію на відпочинок біля моря, однак не змогли цього зробити разом з малолітньою донькою так, як Відповідач відмовився надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої ОСОБА_6 за кордон. Відтак, позивачка вважає, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я дитини, її фізичного, духовного та морального розвитку.

Позивачка має намір тимчасово виїжджати за кордон, а саме в Болгарію, Чорногорію, Туреччину, Єгипет, для відпочинку та оздоровлення дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4, Відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом із нею за кордон для відпочинку та оздоровлення. Дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне оздоровлення.

Відповідно до змісту ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Також, відповідно до ст. 8 Конвенції про права дитини держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання. Якщо дитина протизаконно позбавляється частини або всіх елементів своєї індивідуальності, Держави-учасниці забезпечують їй необхідну допомогу і захист для найшвидшого відновлення її індивідуальності.

Ст. 16 вказує, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства. Регулювання сімейних відносин здійснюється з урахуванням права на таємницю особистого життя їх учасників, їхнього права на особисту свободу та недопустимості свавільного втручання у сімейне життя. Учасник сімейних відносин не може мати привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, статі, політичних, релігійних та інших переконань, етнічного та соціального походження, матеріального стану, місця проживання, за мовними та іншими ознаками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

За ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ст. 151 Сімейного кодексу України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 153 Сімейного кодексу України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

За ст. 154 Сімейного кодексу України, батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень. Батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом.

Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків.

Відповідно до ст. 313 ЦК України, фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Фізична особа не може бути видворена з обраного нею місця перебування, доступ до якого не заборонений законом. Законом можуть бути встановлені особливі правила доступу на окремі території, якщо цього потребують інтереси державної безпеки, охорони громадського порядку, життя та здоров'я людей.

Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов'язку утримувати дітей. Порядок і розміри відшкодування витрат на перебування дитини в прийомній сім'ї, сім'ї патронатного вихователя, дитячому будинку сімейного типу, будинку дитини, дитячому будинку, дитячому будинку-інтернаті, школі-інтернаті чи іншому закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлюються законодавством. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. У разі відмови від надання дитині необхідної медичної допомоги, якщо це загрожує її здоров'ю, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність згідно з законом. Медичні працівники у разі критичного стану здоров'я дитини, який потребує термінового медичного втручання, зобов'язані попередити батьків або осіб, які їх замінюють, про відповідальність за залишення дитини в небезпеці.

Як вбачається із матеріалів справи та сторонами не оспорювалось, - сторони є батьками малолітньої ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_5 Шлюб між сторонами офіційно зареєстрований не був, однак відповідач визнав своє батьківство стосовно спільної дитини сторін у встановленому законом порядку (додатково свідоцтво про народження ОСОБА_6 а.с. 4).

Сторони спільно не проживають та дитина сторін постійно проживає з матір'ю, позивачем по справі. З 10.10.2015 року позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 та позивач, дитина сторін та чоловік позивача проживають однією сім'єю (окремо свідоцтво про шлюб між позивачем та ОСОБА_9 а.с. 5, Акт обстеження умов проживання сім'ї позивача а.с. 12).

Батькові ОСОБА_2, відповідачу по справі рішеннями органу опіки та піклування встановлено спосіб участі у вихованні дитини сторін (Розпорядження Пустомитівськї РДА Про встановлення графіку побачень з малолітньою донькою та спосіб участі у її вихованні №26 від 21.01.2016 року та №181 від 7.04.2016 року а.с. 10-11).

Мати дитини, маючи намір виїхати з дитиною на відпочинок за кордон із можливістю відпочинку біля моря, зважаючи, також, на потреби дитини у оздоровленні біля моря, через неодноразові гострі распіраторні захворювання, а також потреби розвитку та пізнання; зважаючи також на перешкоди, які у цьому чинить відповідач, - звернулась в суд з даним позовом, який, зважаючи на тривалий розгляд такого судом, неодноразово уточнювався позивачем, зокрема і в частині необхідного періоду перебування позивача з дитиною за кордоном.

Відповідач, заперечуючи проти позову вказував на те, що він вцілому не заперечує стосовно відпочинку позивача з дитиною біля моря, однак вважає, що можливість відпочинку біля моря є і в Україні; не заперечує стосовно відпочинку і за кордоном, однак вважає, що оскільки конкретного повідомлення про всі деталі поїздки від позивача він не отримав такий відпочинок слід вважати несе ризик вивезення без його відома дитини за кордон на постійне місце проживання; крім цього, він дійсно не заперечував стосовно позову в частині яка була задоволена судом першої інстанції у суді першої інстанції, однак вважає, що при цьому суд також мав врахувати час, який виділений йому органом опіки та піклування для виховання дитини; також вважає, що рішення суду є незаконним оскільки ґрунтується на нормах не чинних нормативно-правових актів.

Колегія суддів перевіряючи вказані доводи сторін вважає, що позовні вимоги слід вважати частково обґрунтованими, разом з тим частково слід вважати і обґрунтованими доводи апеляційної скарги.

Так, що стосується бажання позивача відпочинку та оздоровлення біля морського узбережжя за кордоном разом із її теперішньою сім'єю, зокрема, і дитиною сторін, то слід вказати, що вказане не порушуватиме жодних прав та інтересів дитини сторін та прав та інтересів відповідача, чого він сам не заперечив.

Однак, що стосується вибору місця відпочинку та оздоровлення, що у даному випадку пов'язано із виїздом у іншу країну, то слід вважати, що перевагу у цьому має позивач, у сім'ї якої виховується на даний час дитина, зважаючи на певний уклад її сім'ї, зайнятості її та її чоловіка, матеріальні та фінансові можливості, що з цим пов'язані, особисті уподобання членів сім'ї, тощо. Звичайно визначальним у цьому питанні буде думка відповідача у випадку, якщо такий виїзд порушуватиме інтереси дитини чи певні його інтереси як батька дитини.

Тому, колегія суддів вважає, що посилання батька дитини на свої бачення відпочинку сім'ї позивача та їх спільної дитини без жодних обґрунтувань ризиків чи доказів фактичного порушення та яких саме прав чи інтересів дитини чи його, обраним позивачем способом відпочинку, - слід вважати безпідставними.

Що стосується посилань батька на ризик виїзду позивача із сім'єю, включно із їх спільною дитиною за кордон на постійне місце проживання, то такі його побоювання не слід вважати обґрунтованими та такими, що могли б бути взяті до уваги судом при вирішенні даної справи, оскільки жодних обґрунтованих доводів, які б могли бути перевірені судом щодо цього ним не наведено. Голослівні посилання на різні обставини, які на думку позивача свідчать про такий ризик, жодним чином не підтверджені. Такі доводи можна вважати допустимими тривогами відповідача як батька дитини, однак умовно взявши до уваги потенційні, необґрунтовані тривоги батька, суд не може не зважати на те, що у випадку врахування таких та відмови у позові можуть бути порушені реальні, а не потенційні права дитини та окремо її матері, про які йшлося вище.

Що стосується надання конкретного тимчасового виїзду за межі України, який наданий судом першої інстанції, то слід вважати, що такий стосовно країни наданий підставно, оскільки дійсно Республіка Чорногорія є країною із морським узбережжям та дитина сторін взмозі оздоровитися (враховуючи те, що відповідно до поданих позивачем медичних документів дитина сторін дійсно часто хворіє на гострі распіраторні захворювання а.с. 6-9) та відпочити у такій; країна розташована у Європі та вартість поїздки, на яку розраховує позивач із сім'єю (до двох тижнів) не слід вважати надмірною та такою, що, зважаючи на зайнятість і позивача і її чоловіка, не може бути оплаченою ними; те, що позивачем не було оплачено заздалегідь такої поїздки не слід вважати обставиною, яка б могла викликати пересторогу, оскільки жодних доказів про складність в оформленні такої поїздки та необхідність тривалого оформлення документів для цього відповідачем не представлено; крім цього, обґрунтованими слід вважати і доводи позивача про невідомість щодо періоду можливого виїзду, що зупиняє її у придбанні поїздки, зважаючи на попередній негативний досвід у такому питанні через поведінку відповідача. Крім цього, поїздка саме в цю країну і була погоджена у суді першої інстанції відповідачем, з врахуванням чого судом і зроблено вибір на користь такої країни поряд з іншими, про виїзд у які просила відповідач.

Що ж стосується періоду перебування позивача разом з дитиною без згоди батька, то такий визначений судом першої інстанції на думку, колегії суддів, без врахування обставини, що має істотне значення.

Так, як вбачається із розпорядження Пустомитівської РДА №55 від 3.02.2017 року «Про встановлення гр. ОСОБА_2 способу участі у вихованні малолітньої доньки» (а.с. 37), у такому визначено порядок побачень батька з дитиною, зокрема, і у період літніх канікул протягом місяця липня. Зважаючи на наведене визначення можливого періоду виїзду дитини у вказаний період слід вважати порушуватиме права дитини на участь у її вихованні та розвитку батька та безпосередньо права та інтереси відповідача, що стосується його участі у вихованні дитини та такі відновлені бути не зможуть.

Крім цього, зважаючи на необхідність виготовлення документів для виїзду за кордон та час розгляду справи судом апеляційної інстанції, а також (головне) право батька на побачення з дитиною що третій тиждень з 17 год. 00 хв. п'ятниці до 18 год. 00 хв. неділі, слід вважати, надання можливості тимчасового виїзду і у червні місяці знову ж необґрунтовано не узгоджуватиметься з інтересами дитини та батька у спілкуванні та участі у вихованні.

Надання ж можливості тимчасового виїзду за межі України у серпні місяці 2018 року на короткострокову поїздку до 21 дня не порушуватиме жодних прав та інтересів ні сторін у справі, ні основне дитини та надасть можливість позивачу належно підготуватись до поїздки, маючи певний час та місячний період для вибору днів короткочасної поїздки для відпочинку та оздоровлення, що слід вважати необхідним, зважаючи на виїзд за межі України. При цьому, зважаючи на невеликий, тривалістю до трьох тижнів «виїзд», наданий судом, не буде порушене і право відповідача на відвідання його дитиною один раз на три тижні.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково, змінивши рішення суду в частині періоду надання дозволу тимчасового виїзду за межі України малолітньої ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Республіки Чорногорії, зменшивши такий з періоду з 1.06.2018 року по 31.08.2018 року - до періоду з 1.08.2018 року по 31.08.2018 року, тобто всього тривалістю - один місяць. В решті рішення суду слід залишити без змін.

Додатково доводи скарги про застосування судом нормативно правових актів, які на даний час є не чинними слід вважати, що такі вцілому на законність та обґрунтованість рішення не вплинули, оскільки суд керувався і іншими нормативно правовими актами, які є чинними та врегульовують спірні правовідносини, а тому не дають підстав для скасування рішення суду із відмовою у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.1-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 05 грудня 2017 року - змінити в частині періоду надання дозволу тимчасового виїзду за межі України малолітньої ОСОБА_6 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 до Республіки Чорногорії, встановивши такий з 1.08.2018 року по 31.08.2018 року.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 07 червня 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: О.М. Ванівський

Л.Б. Струс