Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 330/1846/17Головуючий у 1-й інстанції Гусарова В.В.
Пр. № 22-ц/778/955/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» (далі - Банк) до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором

ВСТАНОВИВ:

01 вересня 2017 року Банк звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 20.03.2008 року станом на 31.07.2017 року у розмірі 60356,45 грн., яка складається з: 2770,03 грн. - заборгованості за кредитом; 50324,21 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 4150,00 - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина); 2862,21 грн. - штраф (процентна складова), від сплати якої на користь Банку відповідач у добровільному порядку ухиляється, а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1600,00 грн.

Рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року (а.с. 35) позов Банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) на користь Банку заборгованість по кредитному договору на загальну суму 60356,45 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Банку судовий збір у розмірі 1600,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, відповідач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 45-48) просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

З 15.12.2017 року набрала законної сили нова редакція ЦПК України, якою апеляційний суд має керуватись при вирішенні цієї справи.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 03 січня 2018 року (а.с. 59), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (а.с.64).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Банк із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції погодився. Останнє в апеляційному порядку не оскаржував, відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача апеляційному суду не надав.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із ст. 374 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п.1).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, задовольняючи позов Банку у цій справі, керувався ст. ст. 526, 530, 625, 1049 ч.1 ЦК України, договором на отримання кредиту без номеру від 20.03.2008 року, ст. ст. 10 - 11, 88, 215-218 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, та виходив із обґрунтованості та доведеності всіх позовних вимог Банку у цій справі у повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено з додержанням вимог закону, є правильним та законним.

При перевірці законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі апеляційний суд виходить із положень ЦПК України, в редакції, що була чинною до 14.12.2017 року включно, тобто чинних на час постановлення оскаржуємого рішення судом першої інстанції у цій справі (21 листопада 2017 року).

Відповідно до ст. 213 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно із ст. 214 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що Банк в силу вимог ст. ст. 526, 530, 625, 1049 ч.1 ЦК України має право у цій справі на стягнення з ОСОБА_2 (прізвище відповідача з «Коровченко» змінено на прізвище «Сагура» після укладення вищезазначеного кредитного договору із Банком а.с. 38-41) заборгованості за кредитним договором № б/н від 20.03.2008 року станом на 31.07.2017 року у вигляді 2770,03 грн. - заборгованості за кредитом; 50324,21 грн. - заборгованості по процентам за користування кредитом, 4150,00 - заборгованості за пенею та комісією а також штрафів відповідно до п. 8.6 умов та правил надання банківських послуг: 250 грн. - штраф (фіксована частина); 2862,21 грн. - штраф (процентна складова) (розрахунок а.с. 5-7).

Оскільки, Банк свої зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором виконав у повному обсязі, надав обумовлений умовами договору кредит відповідачу.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Однак, ОСОБА_2, як позичальник, не виконує своїх зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором належним чином.

У зв'язку із чим, виникла вищезазначена заборгованість ОСОБА_2 перед Банком, від сплати якої остання на користь Банку ухиляється.

Суд першої інстанції при вирішенні цієї справи правильно виходив із презумпції правомірності правочину - вищезазначеного кредитного договору, укладеного сторонами (ст. 204 ЦК України) та того, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Хоча, дійсно строк дії вищезазначеного кредитного договору сторін відповідає строку дії карки, а позовна давність - рахується по кожному щомісячному платежу окремо.

А в силу вимог ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (стягнення неустойки тощо).

Однак, відповідач ОСОБА_2 у суді першої інстанції заяви про застосування строків позовної давності (загального чи спеціального) щодо стягнення вищезазначеної заборгованості чи її складових у цій справі не заявляла.

Навпаки, відповідач ОСОБА_2 у цій справі подала суду першої інстанції заяву (а.с. 33), в якій вона зазначала, що позов Банку у цій справі визнає у повному обсязі, заборгованість виникла у зв'язку з тяжким матеріальним становищем.

При цьому, не має значення мотивація подання відповідачем вищезазначеної заяви про визнання позову і, навпаки, неподання заяви відповідачем про застосування строків позовної давності у цій справі на адресу суду першої інстанції (незнання законів тощо).

Оскільки, в силу вимог ст. 68 ч. 2 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.

Судом першої інстанції відповідачу у цій справі у тому числі в копії ухвали про відкриття провадження у цій справі (а.с. 24), яка надсилалась відповідачу судом першої інстанції для відома а.с. (а.с.29), роз'яснювалось право користуватись іншими цивільними процесуальними правами, зокрема користуватись послугами адвоката, юриста тощо.

Суд першої інстанції не мав права самостійно, без заяви відповідача, застосовувати сплив строку позовної давності у цій справі в якості відмови Банку у стягненні у цій справі заборгованості за вищезазначеним кредитним договором як в цілому, так й до будь-яких складових частин останньої.

Оскільки, в силу вимог ст. 267 ч. 3,4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові; позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Суд апеляційної інстанції при розгляді цієї справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції.

Тому, заява відповідача ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, заявлена відповідачем у цій справі лише в апеляційному суді, не може бути предметом апеляційного розгляду у цій справі апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що хоча складова у вищезазначеній заборгованості у сумі 4150,00 грн. й має назву «заборгованість за пенею та комісією», але фактично за своїм змістом остання є виключно заборгованістю лише за комісією, що підтверджується Умовами та правилами надання банківських послуг (а.с. 10-15) та розрахунком заборгованості, здійсненим Банком у цій справі, з позначкою в кінці таблиці «заборгованість за комісією» (а.с.7).

«Комісія» та «пеня» не є тотожними поняттями. Комісія належить до складової основної боргу за кредитним договором та до неї застосовується загальний строк позовної давності, а не спеціальний.

Крім того, нарахування комісії, яка не є різновидом юридичної відповідальності, не є перешкодою для одночасного нарахування Банком відповідачу цій справі за вищезазначеним кредитним договором штрафів, передбачених п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг (а.с. 13 зворот), з якими у тому числі погодилась позичальник ОСОБА_2, підписавши заяву позичальника від 20.03.2008 року (а.с.8).

Останнє також узгоджується із вимогами ст. 61 Конституції України, за змістом якої: ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 є такими, що не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, а лише відображають позицію відповідача, висловлену у цій справі лише у суді апеляційної інстанції, яку вона та представник останньої вважають такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

Судом першої інстанції відповідачу у тому числі в копії ухвали про відкриття провадження у цій справі (а.с. 24), яка надсилалась відповідачу судом першої інстанції для відома а.с. (а.с.29), роз'яснювались права відповідача у цивільній справі, передбачені у тому числі ст. 31 ЦПК України в редакції, чинній до 15.12.2017 року включно, зокрема: визнавати позов повність або частково, не визнавати позов позивача повністю, подати зустрічний позов тощо.

Відповідач ОСОБА_2, як відповідач, сама на свій розсуд обрала для себе позицію у суді першої інстанції у цій справі: визнання позову Банку у повному обсязі (заява відповідача а.с. 33).

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні.

Сама по собі зміна цієї позиції відповідачем ОСОБА_2 у цій справі у суді апеляційної інстанції не може бути підставою для скасування апеляційним судом правильного по суті рішення суду першої інстанції у цій справі за результатами розгляду вищезазначеної апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Оскільки, суд апеляційної інстанції має переглядати законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у цій справі на підставі наявних у цій справі матеріалів справи та доказів сторін, які були предметом дослідження судом першої інстанції при ухваленні оскаржуємого рішення у цій справі.

Також, в силу вимог ст. 10 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Підстави для звільнення відповідача ОСОБА_2 від доказування, передбачені ст. 61 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року, у цій справі відсутні.

Відповідач ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову Банку у цій справі. Крім того, ці заперечення виникли у відповідача лише на стадії апеляційного перегляду цієї справи апеляційним судом.

В силу вимог ст. 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ст. 58 ч.1 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 59 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (допустимість доказів).

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст. 60 ч. 4 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно).

Суд першої інстанції розглянув дану справу з додержанням вимог ст. ст. 10-11, 57-61, 212 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку.

Порушення норм процесуального права, які є обов'язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, передбачені ст. 376 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15,12.2017 року, у цій справі відсутні.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у цій справі відсутні, та зокрема відповідачем ОСОБА_2 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції правильно, з додержанням вимог ст. 88 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, вирішено питання про розподіл між сторонами у цій справі судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи судом першої інстанції.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміні.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок Банку будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору, сплаченого нею при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду (а.с. 56).

Керуючись ст. ст. 10- 11, 58-61, 212-215 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст.ст. 12, 141, 367-368, 374-375, 381-384, п.п. 8, 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 21 листопада 2017 року у цій справі залишити без мін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову апеляційного суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Верховного Суду, як суду касаційної інстанції.

У разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюються з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 16 квітня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.