Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 285/1807/16-ц

провадження № 61-8381св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи :

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Якухно О. М., Жигановської О. С., Коломієць О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обґрунтування позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що 09 березня 2008 року між ним та ОСОБА_1 було укладено договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 21 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_1 порушила умови кредитного договору, суму кредиту в повному обсязі не повернула, внаслідок чого у неї станом на 31 березня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 11 676,68 грн, яка складається з: 4 795,44 грн - заборгованості за кредитом, 4 890,79 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом, 958,79 грн - заборгованості за комісією та пенею, 500 грн - штрафу (фіксованої частини), 532,22 грн - штрафу (процентної складової). Враховуючи наведене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідача на свою користь вказану заборгованість.

Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року до участі у справі залучено ОСОБА_3 як законного представника відповідача ОСОБА_1, що є недієздатною.

ОСОБА_3 заперечила проти задоволення позову, посилаючись на те, що рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 06 травня 2015 року її дочка ОСОБА_4 визнана недієздатною, над нею встановлено опіку. Понад 20 років ОСОБА_1 хворіє на психічне захворювання та не усвідомлює значення своїх дій. Вона неодноразово зверталася до відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою припинити договірні відносини з ОСОБА_1 та не видавати їй кредитів, але банк продовжував видавати кошти людині, яка має очевидні ознаки психічного розладу. З метою погашення кредитних зобов'язань дочки вона у 2008-2010 роках повністю сплатила заборгованість перед банком, але надати квитанції на підтвердження цього факту не має можливості у зв'язку із втратою розрахункових документів за давністю зберігання. Будь-яких платежів з погашення заборгованості ОСОБА_1 особисто не здійснювала, оскільки не мала власних коштів та за станом здоров'я не усвідомлювала своїх зобов'язань. Усі платежі здійснювала вона власними коштами. Просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року у складі судді Помогаєвої А. В. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем пропущено позовну давність для звернення до суду з цим позовом, про застосування якої законним представником відповідача було подано заяву.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 31 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла у відповідача за іншими картковими рахунками (договорами), а не за тим, який був укладений між сторонами 09 березня 2008 року. Позивачем не доведено видачу платіжних карток НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 на продовження строку дії картки НОМЕР_6, а також факт домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту на погашення процентів і неустойки при використанні позичальником інших картрахунків, в тому числі й у разі їх видачі на продовження строку дії попередньої картки. Тому підстави для стягнення заборгованості за договором від 09 березня 2008 року відсутні, що не позбавляє банк права звернутися до суду з вимогою про стягнення заборгованості за іншими договорами.

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» обґрунтована тим, що суд належним чином не перевірив доводів, які мають значення для правильного вирішення справи, не дав належної оцінки наявним у справі доказам, зокрема умовам договору щодо строку дії кредитної картки. 09 березня 2008 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, за яким на ім'я ОСОБА_1 було відкрито картковий рахунок та емітовані платіжні кредитні картки НОМЕР_6 зі строком дії до березня 2012 року, НОМЕР_1 зі строком дії до листопада 2014 року, № НОМЕР_5 зі строком дії до жовтня 2015 року, № НОМЕР_4 зі строком дії до січня 2018 року, № НОМЕР_3 зі строком дії до вересня 2018 року для обслуговування кредитного ліміту. Умови та правила надання банківських послуг (далі - Умови та правила), що є складовою частиною договору про надання банківських послуг, визначають умови, на яких банк пропонує клієнтам платіжні картки, а також інші банківські послуги та регулюють відносини між банком і клієнтом з відкриття та обслуговування карткового рахунку клієнта та надання інших банківських послуг, зазначених у заяві. За одним відкритим картковим рахунком за відповідачем обліковувалося декілька платіжних карток зі строком дії, що зазначений вище. Відповідач отримала грошові кошти та деякий час сплачувала заборгованість, але не в повному обсязі, що стало підставою для звернення з цим позовом до суду. Всі операції за кредитним договором, а також те, як саме нараховувалися проценти за користування кредитними коштами, прострочені проценти, комісія, санкції (пеня), сума нарахованого чергового платежу, сума простроченого платежу, суми погашення чітко відображені в розрахунку заборгованості, що не було проаналізовано судом апеляційної інстанції. З відповідачем було укладено один кредитний договір та відкрито один рахунок, наякий встановлено кредитний ліміт, і видано кредитні картки як інструмент використання кредитних коштів та сплати боргу. Апеляційний суд дійшов помилкового висновку, що погашення кредиту за кожною карткою відбувається самостійно, якщо вони не є додатковими або такими, що видані на продовження дії попередньої картки. Судом фактично звільнено відповідача від виконання зобов'язань за кредитним договором на підставі лише одних формальних міркувань та помилкових припущень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області.

У січні 2017 року ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_1, подала заперечення на касаційну скаргу, мотивовані тим, що доводи скарги фактично зводяться до переоцінки обставин, встановлених судом апеляційної інстанції, та до намагань позивача надати перевагу його доказам над іншими.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 285/1807/16-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено. Що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Iстотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Судами встановлено, що 09 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір, за яким позичальник отримала платіжну картку НОМЕР_6 із встановленим початковим кредитним лімітом у сумі 500 грн зі сплатою 22,8 % річних на суму залишку заборгованості.

ОСОБА_1 погодилася, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами, а також Тарифами складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Ознайомлення із вказаними документами ОСОБА_1 засвідчила своїм підписом.

Відповідно до частин першої та другої статті 634 ЦК Українидоговором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору.

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду від 06 травня 2015 року, яке набрало законної сили 19 травня 2015 року ОСОБА_1 визнано недієздатною та встановлено опіку і призначено її опікуном ОСОБА_3

За розрахунком, наданим ПАТ КБ «ПриватБанк», станом на 31 березня 2016 року розмір заборгованості відповідача за кредитним договором від 09 березня 2008 року становить 11 676,68 грн і складається з: 4 795,44 грн - заборгованості за кредитом; 4 890,79 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 958,23 грн - заборгованості за комісією та пенею; 500 грн - штрафу (фіксованої частини); 532,22 грн - штрафу (процентної складової).

Пунктом 9.12 Умов та правил визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий же строк.

Порядок нарахування процентів та наслідки невиконання умов договору визначено у пункті 8.6 розділу І та пункті 5.5 розділу ІІ Умов та правил.

Термін дії кредитного ліміту пов'язано з терміном дії платіжної картки.

Пунктом 5.4 Умов та правил встановлено, що погашення процентів відбувається щомісячно за попередній місяць, а кредиту в повному обсязі - не пізніше останнього дня місяця, вказаного у платіжній картці.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором від 09 березня 2008 року та рухом коштів по картковому рахунку НОМЕР_6 ОСОБА_1 користувалася кредитними коштами в період дії картки в межах 5 тис. грн. Востаннє вона зняла кошти з картки 19 жовтня 2010 року.

Апеляційним судом установлено, що термін дії картки НОМЕР_6 по березень 2012 року.

Згідно з роздруківкою детального руху коштів по особовому рахунку ОСОБА_1 вона отримала в банку інші картки за НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, по кожній з яких окремо ведеться облік руху коштів.

Так, розрахунок руху коштів по картрахунку НОМЕР_6 охоплює період з 14 квітня 2008 року по 31 липня 2016 року, по картрахунку НОМЕР_1 - з 06 липня 2011 року по 22 березня 2012 року, по картрахунку № НОМЕР_2 - з 05 липня 2011 року по 22 травня 2012 року, по картрахунку № НОМЕР_3 - з 24 грудня 2014 року по 22 травня 2015 року, по картрахунку № НОМЕР_4 - з 03 березня 2014 року по 04 червня 2015 року, по картрахунку № НОМЕР_5 - з 17 червня 2012 року по 27 серпня 2015 року (а.с. 45-53).

Апеляційним судом також установлено, що роздруківка детального руху коштів за шістьма картковими рахунками та розрахунок заборгованості за договором від 09 березня 2008 року містить об'єднаний (загальний) розрахунок боргу за всіма картковими рахунками.

Пунктом 2 Умов та правил визначено, що картрахунок - це поточний рахунок, на якому враховуються операції за платіжною карткою.

Враховуючи наведене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про те, що поняття особового рахунку та картрахунку не є тотожними, на одному особовому рахунку може обліковуватися кілька платіжних карток, погашення кредиту по кожній з яких відбувається самостійно, якщо вони не є додатковими або такими, що видані на продовження дії попередньої картки.

Згідно з випискою по картковому рахунку НОМЕР_6 та розрахунку заборгованості станом на 31 березня 2012 року, тобто на час закінчення строку дії виданої ОСОБА_1 платіжної картки, у позичальника заборгованості перед банком не було.

Після 31 березня 2012 року ОСОБА_1 будь-яких коштів з карткового рахунку НОМЕР_6 не знімала, а відбувалося автоматичне їх списання банком за рахунок кредитного ліміту для погашення заборгованості, що виникла за іншими картковими рахунками.

Згідно з пунктом 4.6 Умов та правил клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, в межах сум, належних до сплати банку за цим договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у випадку настання строків платежів за іншими договорами клієнта в розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку.

Оцінивши наведений доказ, апеляційний суд дійшов висновку про те, що Умовами та правилами не передбачено договірне списання за рахунок кредитного ліміту картрахунку заборгованості, що виникла за цим же картрахунком.

Згідно з детальним рухом коштів по картрахунку НОМЕР_6 та довідкою про заборгованість за договором від 09 березня 2008 року постійне збільшення тіла кредиту відбувалося за рахунок збільшення кредитного ліміту банком та переведенням боргу (тіла, процентів, неустойки) за іншими картрахунками в тіло кредиту за картрахунком НОМЕР_6.

Відповідно до частини першої статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Істотними умовами кредитного договору, згідно з вимогами статті 1054 цього Кодексу, є предмет, ціна та строк його дії.

Згідно з частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У заяві позичальника від 09 березня 2008 року відсутня умова щодо безспірного списання коштів за рахунок кредитного ліміту шляхом надання нового кредиту.

Враховуючи викладене, обґрунтованим є висновок апеляційного суду про недоведеність банком факту досягнення сторонами кредитного договору згоди щодо договірного списання з картрахунку НОМЕР_6 коштів за рахунок кредитного ліміту.

Отже, встановивши, що заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла за іншими картковими рахунками (договорами) і позивачем не доведено видачу платіжних карток № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5 на продовження строку дії картки НОМЕР_6, а також не доведено домовленості сторін про автоматичне збільшення банком тіла кредиту на погашення процентів і неустойки при використанні позичальником інших картрахунків (в тому числі й у разі їх видачі на продовження строку дії попередньої картки), апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення заборгованості за договором від 09 березня 2008 року.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване рішення апеляційного суду містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що за одним картковим рахунком може обліковуватися кілька платіжних карток, нова картка може бути видана також у зв'язку із втратою, пошкодженням за умови звернення клієнта до банку, спростовуються встановленими апеляційним судом та наведеними вище обставинами справи. Банком не надано доказів того, на якій підставі та у зв'язку з якими обставинами ним були видані клієнту інші зазначені вище платіжні картки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позову.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов А. С. Олійник Г. І. Усик