АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2018 року м. Чернівці

справа № 716/443/17

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинака О. О.

суддів Владичана А.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Конецька Д.Г.

позивач публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_1

апеляційна скарга публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Пухарєва О.В.

встановив:

В листопаді 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 22 569 гривень 46 копійок.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору від 29 березня 2011 в сумі 3209 гривень 47 копійок, яка складається з суми кредиту в розмірі 1380 гривень 08 копійок, суми відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 729 гривень 38 копійок та пені в сумі 1100 гривень.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції згідно анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 29 березня 2011 між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір без номера, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитним договором з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7).

З розрахунку заборгованості за договором від 29 березня 2017 року вбачається, що станом на 31 січня 2017 року банком нараховано відповідачу заборгованість в сумі 22 569 гривень 46 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 1425 гривень 45 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 16 593 гривень 8 копійок, заборгованості за комісією в розмірі 3000 гривень, штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 гривень та штрафу (процентна складова) в розмірі 1050 гривень 93 копійки.

Суд апеляційної інстанції вважає правильним висновок суду про стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності за період з 4 березня 2014 по 31 січня 2017 року в сумі 3209 гривень 47 копійок, яка складається з суми кредиту в розмірі 1380 гривень 08 копійок, суми відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 729 гривень 38 копійок.

Суд першої інстанції зробив помилковим висновок, що нарахована позивачем заборгованість в сумі 3000 гривень є пенею.

З розрахунку заборгованості за договором від 29 березня 2017 року вбачається, що станом на 31 січня 2017 року ОСОБА_1 була нарахована заборгованість за комісією в сумі 3000 гривень. З вказаного розрахунку вбачається, що банк не нараховував відповідачці борг за пенею (а.с.5-6).

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у своїй постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746цс16.

Як вбачається з позовної заяви банку позивач не зазначив, які саме послуги за комісією надавались ОСОБА_1.

З огляду на вказану обставину та наведену правову позицію Верховного Суду України суд апеляційної інстанції вважає, що підстави для покладення на відповідачку обов'язку за договором кредиту щодо сплати комісії відсутні.

Враховуючи наведене вище суд вирішуючи позовні вимоги про стягнення комісії та пені допустив порушення норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду в цій частині слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові про стягнення комісії з підстав, які зазначені вище.

В решті рішення слід залишити без змін.

Суд вважає помилковим аргумент апеляційної скарги про те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення суми заборгованості спливає в березні 2018 року, а тому банк не пропустив такий строк.

Так, Верховний Суд України у постанові від 24 вересня 2014 року у справі №6-103цс14 виклав правову позицію про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

З довідки про умови кредитування з використанням кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» вбачається відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитним договором до 25 числа місяця, наступного за звітнім в розмірі семи відсотків від заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості (а.с.8).

Отже, повернення кредитних коштів відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, а тому позовна давність повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Помилковим є також аргумент апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково здійснив розрахунок відсотків за кредитним договором з використанням облікової ставки НБУ.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Враховуючи вищезазначені положення закону та у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, слід дійти висновку про визначення розміру процентів на рівні облікової ставки Національного банку України.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові від 7 вересня 2016 року у цивільній справі № 6-1412цс16.

З довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що банк видав ОСОБА_1 кредитну картку № 63855 з терміном дії до березня 2015 року (а.с.128).

Отже, після закінчення строку повернення кредитних коштів , суд першої інстанції правомірно здійснив розрахунок процентів за кредитним договором на рівні облікової ставки НБУ.

Також помилковим є аргумент скарги про те, що суд першої інстанції не правильно визначив ромір витрат, які відповідачка понесла на професійну правничу допомогу в сумі 5400 гривень.

Такий аргумент спростовується договором про надання правової допомоги від 19 червня 2017 року, актом виконаних робіт №1 від 11 липня 2017 та квитанцією від 19 червня 2017 року (а.с.73-75).

Вказаний вище розмір понесених відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу співмірний із критеріями, встановленими частиною 4 статті 137 ЦПК України.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 2109 гривень 46 копійок, що становить 9,35 відсотків від ціни позову (2109,46х100:22569,46=9,35).

З платіжного доручення від 24 лютого 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позову сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень (а.с.2).

З платіжного доручення від 30 січня 2018 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2400 гривень (а.с.168).

З договору про надання правової допомоги від 19 червня 2017 вбачається, що відповідачу ОСОБА_1 здійснював надання правової допомоги адвокат ОСОБА_2 (а.с.73).

Із додатку №1 до Договору про надання правової допомоги від 19 червня 2017 року, акту виконаних робіт №1 від 11 липня 2017 та квитанції від 19 червня 2017 року вбачається, що розмір витрат ОСОБА_1 за надану їй правову допомогу становив 5400 гривень за 9 годин витраченого часу адвокатом на виконання відповідних робіт (а.с.74-75).

Отже, з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути 374 гривні в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги (1600+2400=4000:100х9,35=374).

З публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4895 гривень 10 копійок в рахунок відшокдування судових, понесених на оплату професійної правничої допомоги (5400:100х90,65=4895,1).

З огляду на правило, закріплене в частині 10 статті 141 ЦПК України з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 слід стягнути 4521 гривню 10 копійок в рахунок відшкодування судових витрат (4895,1-374=4521,1).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 16 січня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» пені в сумі 1100 (однієї тисячі ста) гривень скасувати.

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення комісії в сумі 3000 (три тисячі) гривень відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 4521 (чотири тисячі пятсот двадцять одну) гривню 10 копійок в рахунок відшкодування судових витрат.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її підписання суддями.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: А.І. Владичан

ОСОБА_3