Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 619/2234/16-ц

провадження № 61-16419св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року у складі судді Якименко Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коваленко І. П., Бездітка В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 18 жовтня 2008 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який зареєстровано Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області, актовий запис в книзі реєстрації шлюбів від 18 жовтня 2008 року за № 55, свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3.

Від цього шлюбу мають дочку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, у зв'язку з чим у провадженні Дергачівського районного суду Харківської області знаходиться цивільна справа про розірвання шлюбу між сторонами та стягнення аліментів на неповнолітню дитину.

У період шлюбу за їхні спільні кошти придбане майно, яке оформлене на ім'я

ОСОБА_5 Також вказує, що відповідач, без її згоди продав автомобіль, що підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру МВС України у Харківській області від 20 травня 2016 року вих. № 31/20-2539. Виручені від продажу автомобіля кошти залишилися в його розпорядженні, а тому оскільки ОСОБА_5 добровільно відмовляється розділити спільне майно, вона змушена звернутися з цими вимогами до суду.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила визнати спільним майном подружжя житловий будинок із надвірними будівлями, розташований по

АДРЕСА_1 та автомобіль марки Geely FE-2 (комерційна назва Geely Emgrand ЕС-7-RV), кузов

№ НОМЕР_4, двигун № НОМЕР_2, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати за нею право власності на ? частини вищеназваного житлового будинку з надвірними будівлями; стягнути з ОСОБА_5 на її користь грошову компенсацію ? вартості вищевказаного автомобіля, що становить

59 450,00 грн.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частини житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спільного майна подружжя. У іншій частині позову ОСОБА_4 - відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що житловий будинок сторони набули під час шлюбу, тому він є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя відповідно до вимог статей 60, 69, 70 СК України. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині стягнення з відповідача грошової компенсації у розмірі ? частини вартості спірного автомобіля, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу щодо оцінки вартості автомобіля на момент розгляду справи, з урахуванням проценту його зносу, адже вартість автомобіля вказана на момент його придбання. Клопотання про призначення у справі судової товарознавчої експертизи ані позивачем, ані його представником не заявлялось, незважаючи на роз'яснення суду про таке право сторін.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не оскаржувалося, тому відповідно до положень частини першої статті 303 ЦПК України в цій частині в апеляційному порядку не переглядалося.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду, а рішення суду першої інстанції змінити та задовольнити позов у повному обсязі, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки відповідач не надав суду заперечень щодо вартості спірного автомобіля, то суд мав би виходити з визначеної позивачем ціни позову, враховуючи, що саме на підставі оцінки вартості автомобіля на момент його придбання визначено ціну позову (частина перша статті 80 ЦПК України

2004 року) та саме з цієї вартості позивачем сплачений судовий збір (частина перша статті 79 ЦПК України 2004 року).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 18 жовтня 2008 року, який згідно з копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 зареєстровано Пересічанською селищною радою Дергачівського району Харківської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 55.

Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину -ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 01 серпня 2016 року шлюб між подружжям розірвано.

Судом встановлено, що сторони у період шлюбу придбали: житловий будинок із надвірними будівлями АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 27 грудня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Дергачівського районного центрального округу Харківської області Арнаутовою Т. А., зареєстрований у реєстрі за № 2718; автомобіль марки Geely FE-2 (комерційна назва Geely Emgrand EC-7-RV, кузов № НОМЕР_6, двигун № НОМЕР_2, рік випуску - 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 118 900,00 грн за договором купівлі-продажу з ІП «АІС-Харків» від 25 травня 2012 року №368-12.

Зазначене спільне майно подружжя (житловий будинок з надвірними будівлями та автомобіль) були оформлені на ОСОБА_5

19 лютого 2016 року на підставі договору-купівлі продажу № 1246/538 укладеного в територіальному сервісному центрі № 1246 регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області, ОСОБА_5 продав вищевказаний автомобіль

ОСОБА_8 Вартість цього автомобіля становила 55 000,00 грн, що підтверджується відповіддю регіонального сервісного центру МВС у Дніпропетровській області

від 31 січня 2017 року № 31/4-1246-59.

Відчуження автомобіля за договором купівлі-продажу та подальша його перереєстрація 20 лютого 2016 року на нового власника підтверджується довідкою Регіонального сервісного центру МВС України у Харківській області від 20 травня 2016 року вих. № 31/20-2539.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Аналогічне положення містить і норма статті 368 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частинами першою, другою статті 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Згідно із частиною першою статті 68 СК України розірвання шлюбу, не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною першою статті 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті 372 ЦК України).

Згідно зі статтею 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду про необґрунтованість вимог позивача в частині компенсації ? вартості автомобіля у розмірі 59 450,00 грн, оскільки вартість автомобіля вказана на момент його придбання (2012 рік), а позивач не надала суду жодного належного та допустимого доказу щодо оцінки автомобіля на момент розгляду справи в суді з урахуванням проценту його зносу.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки відповідач не надав суду заперечень щодо вартості спірного автомобіля, то суд мав би виходити з визначеної позивачем ціни позову, не заслуговує на увагу, оскільки тягар доказування обставин покладається на позивача, якій роз'яснив, що відповідно до вимог статті 10 ЦПК України 2004 року вона має право заявити клопотання про призначення у справі судової товарознавчої експертизи, проте ані позивач, ані її представник таке клопотання не заявляли.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 31 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик