2/465/1197/18
РІШЕННЯ

Іменем України

26.10.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про сунення перешкод в користування квартирою шляхом виселення без надання іншого житла,-

в с т а н о в и в :

позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користування квартирою №8 по вулиці І. Котляревського, 40 у місті Львові шляхом виселення без надання іншого житла.

Свою позовну заяву ОСОБА_1 мотивує тим, що проживає у ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з відповідачем, який є його сином; з 1992 року відповідач не приймає жодної участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг, постійно порушує правила співжиття, у зв'язку з чим до відповідача неодноразово застосовувалися адміністративні попередження; вироком Франківського районного суду міста Львова від 21.12.0012 року відповідача визнано винним за ч. 1 ст. 122 КК України; відповідач ніде не працює, постійно влаштовує сварки та ламає меблі, вживає алкогольні напої, застосовує фізичну силу, про що складено акт судово-медичного обстеження №2203, тому подальше співжиття не виявляється можливим. Позивач зазначає, що вироком судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Львівської області від 11.10.2013 року, який набрав законної сили, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі. Зокрема вказаним вироком встановлено, що ОСОБА_2, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, розпочав конфлікт зі своїм батьком ОСОБА_1, під час якого намагався нанести йому удар сковорідкою в область голови та наніс останньому удар по лівій руці, якою той закрив обличчя, намагаючись захиститися від спрямованого удару, спричинивши потерпілому закритий косий перелом основної фаланги п'ятого пальця лівої кістки, що згідно висновку експерта №2376 від 22.10.2012 року відноситься до середнього ступеня тяжкості по ознаці тривалості розладу здоров'я. На основі вищевикладеного позивач просить винести рішення, яким усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою м. Львів, вул. Котляревського, 40/8 шляхом виселення ОСОБА_2 з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення.

19.04.2018 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають. Відзив відповідач мотивує тим, що позивач в позові невірно визначив статус спірної квартири та норми закону, який регулює спірні правовідносини; норма статті 116 ЖК України, на яку покликається позивач, регулює порядок користування житлом держаного і громадського житлового фонду, між тим що квартира АДРЕСА_1 є приватною власністю, яка набута у процесі приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим відділом приватизації житла Львівської адміністрації 27.07.1994 року. Відповідач посилається на те, що власниками спірної квартири на момент її приватизації значилися позивач ОСОБА_1Я, ОСОБА_3Ю, ОСОБА_4, та відповідач; на даний час співвласниками квартири є позивач та відповідач; частка відповідача складає 1/4 частину квартири, відтак відповідач має право проживати у спірній квартирі, тим паче що це єдине житло і іншого житла у відповідача немає. Факт нездійснення оплати за комунальні послуги відповідач пояснює тим, що він не працює, не досяг пенсійного віку, на даний час не має самостійного джерела доходу, що на думку відповідача не може слугувати підставою для виселення з належного йому на праві спільної власності житла. З таких підстав відповідач просить у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні, викладеним у позовні заяві. Просить позов задоволити.

Відповідач в судове засідання засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи повторну неявку відповідача у судове засідання, відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

В ході судового засідання в якості свідка було допитано ОСОБА_5, який зазначив про те, що неодноразово бачив сина відповідача, який перебував у неприязних відносинах з батьком, а також перебував в стані алкогольного (наркотичного) спяніння.

Дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступного висновку.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 рокувнесенні зміни до відповідних Кодексів.

Згідно п. 9 ч. 1 РозділуХІІІ Перехідних положень ЦПК України, із змінами внесеними відповідно до зазначеного Закону, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Враховуючи, що внесенні зміни до ЦПК Українинабрали чинності 15 грудня 2017 року, суд вважає розглянути справу за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленомуЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1ст. 15 Цивільного кодексу Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Крім того,ст. 4 Цивільного процесуального кодексу Українипередбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності №24096 від 27.07.1994 року квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної часткової власності позивачу ОСОБА_1 та членами його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_4 та відповідачу ОСОБА_2

Як вбачається з відзиву відповідача та не заперечується позивачем, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 померли. Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 02 серпня 2001 року у справі №2-5255 за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_3 після померлої матері ОСОБА_3

Як вбачається з технічного паспорту на квартиру у житловому будинку від 02.12.2011 року, квартира АДРЕСА_4 загальною площею 108,50 кв.м складається з трьох житлових кімнат площею 23,2 кв.м, 23,3 кв.м та 23,7 кв.м відповідно.

Як вбачається з довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки, виданої ЛКП Затишне 06.02.2016 року за №396, у спірній квартирі зареєстровано дві особи: позивач та відповідач.

Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Відповідно до статті 157 Житлового кодексу України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до статті 116 Житлового кодексу України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Осіб, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення за неможливістю спільного проживання, може бути обов'язано судом замість виселення провести обмін займаного приміщення на інше жиле приміщення, вказане заінтересованою в обміні стороною. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Як встановлено судом відповідачу на праві приватної власності належить 1/4 частина квартири АДРЕСА_3, тобто позивач та відповідач є співвласниками вказаної квартири. Разом з цим положення ст.ст. 116,156,157 Житлового кодексу України, на які покликається позивач, регулюють відносини між власником житлового приміщення та членами його сімї, які не є співвласниками такого приміщення, а за згодою власника користуються ним.

Враховуючи зазначене суд приходить до переконання, що положення ст.ст. 116,156,157 Житлового кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло і ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з положеннями ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до його приватного та сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Відповідно до статті 310 Цивільного кодексу України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 4 статті 311 Цивільного кодексу України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до частин 1, 2 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 379 Цивільного кодексу України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до частини 1 ст. 373 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВССУ №5 від 07.02.2014 року Про судову практику у спорах про захист права власності та інших речових прав оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 11 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР).

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_5 належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачу, зокрема відповідач є власником 1/4 частини спірної квартири. Право власності відповідача на частину спірної квартири є абсолютним та включає в себе право володіння, користування та розпорядження даним майном.

Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки обраний позивачем спосіб захисту свого права на користування квартирою, зокрема, шляхом виселення відповідача, який є співвласником даної квартири, не відповідає характеру спірних правовідносин.

Керуючись ст.ст.12,19,81,141,257,263-265,273,354 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення без надання іншого житла відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Львівського апеляційного суду через Франківський районний суд м. Львова.

Суддя Ванівський Ю.М.