Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 753/10136/16-ц

провадження № 61-3380 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - житлово-будівельний кооператив «Дарниця-2»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу, за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року у складі судді Набудович І. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що з 8 вересня 1990 року по

7 березня 2000 року, а також з 11 листопада 2003 року по 28 травня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

23 лютого 1995 року відповідач, як член житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» (далі - ЖБК «Дарниця-2»), отримав ордер на вселення у квартиру АДРЕСА_1 на сім'ю з трьох осіб: відповідача, позивача та їх доньку ОСОБА_4

Пайові внески за квартиру були виплачені у період шлюбу, остаточна сплата була здійснена нею 21 січня 2013 року в розмірі 872 грн

55 коп., у зв'язку із чим спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між ними в рівних частинах.

Посилаючись на наведене, просила визнати за нею та ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в рівних частках, по 1/2 частини за кожним.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 7 березня 1998 року по 11 листопада 2003 року, посилаючись на те, що в цей період сторони продовжували проживати однією сім'єю.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 20 грудня 2016 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ЖБК «Дарниця-2», про поділ майна подружжя та цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу об'єднано в одне провадження.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 8/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 92/100 частини квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пайові внески, здійснені відповідачем у 1193, 1994, 1997, 2003-2005 роках сплачені у період перебування у зареєстрованому шлюбі та за спільні кошти сторін, що є підставою для поділу спірної квартири відповідно до сплаченої частини пайових внесків за рахунок спільних коштів подружжя.

Відмовляючи у задоволенні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 7 березня 1998 року по 11 листопада 2003 року, суд першої інстанції виходив із того, що нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України) законодавчо не були врегульовані відносини між особам, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив час внесення подружжям платежів у період перебування у шлюбі, у зв'язку із чим законно та обгрунтовано визначив частки кожного із подружжя у праві власності на спірну квартиру. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однієї сім'єю без реєстрації шлюбу в апеляційному порядку сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом в цій частині не переглядалося.

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 8/100 частин, а за ним - на 92/100 частин квартири АДРЕСА_1, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. На відшкодування витрат на правову допомогу просив стягнути з ОСОБА_1 10 000 грн., у решті рішення Дарницького районного суду м. Києва залишити без змін.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що спірна квартира не була набута сторонами у період шлюбу, оскільки пайові внески ним внесені ним вже після розірвання шлюбу та припинення ведення з позивачем спільного господарства. Внески, здійснені у 1993 та 1994 роках, сплачені ним за особисті кошти, що належали йому як приватному підприємцю. Крім того, судами не ураховано, що з 2012 по 2013 роки сторони не перебували у фактичних шлюбних відносинах оскільки з липня 2012 року у позивача була інша сім'я. Також суди не застосували строк позовної давності до вимог ОСОБА_1, оскільки про своє порушене право власності на квартиру вона дізналась ще липні 2012 року.

Судові рішення в частині вирішення позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу сторонами не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з

8 вересня 1990 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Харківського районного суду м. Києва від 7 березня 2000 року.

13 лютого 1995 року виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів ОСОБА_2, як члену ЖБК «Дарниця-2», видано ордер на квартиру АДРЕСА_1 в будинку ЖБК на сім'ю із трьох осіб: він, відповідач та дочка - ОСОБА_4

Рішенням Харківського районного суду м. Києва від 7 березня 2000 року зокрема встановлено, що сторони з 1998 року не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства.

11 листопада 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повторно уклали між собою шлюб, який зареєстрований Центральним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано. Зазначеним судовим рішенням, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з лютого 2013 року проживають окремо та не ведуть спільного господарства.

Судами установлено, що членом ЖБК «Дарниця-2» ОСОБА_2 за період із липня 1993 року по березень 2014 року в рахунок внесення пайового внеску і погашення позики за придбання квартири АДРЕСА_1 усього сплачено 2 354 грн 24 коп. Останній платіж здійснено 26 березня 2014 року.

20 серпня 2014 року ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України «Про власність» (у редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно статті 17 зазначеного Закону кооперативна квартира набуває статусу спільної сумісної власності лише за умови внесення паю в житлово-будівельному кооперативі за рахунок спільних коштів члена цього кооперативу і членів його сім'ї, яким ця квартира надана.

У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі відповідачем сплачено пайові внески: у 1993 році у розмірі 1 000 000 крб, 1994 році у розмірі 15 000 000 крб, 1997 році у розмірі 120 грн, 2003 році у розмірі 7 грн 02 коп., 2004 році у розмірі 21 грн 06 коп. та у 2005 році у розмірі 72 грн 32 коп.

Відповідно до частини першої статті 22 КпШС України (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Статтею 60Сімейного кодексу України (далі - СК України), який набув чинності з 1 січня 2004 року, встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція статті 22 КпШС України та статті 60 СК України, свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Ураховуючи, що у період шлюбу відповідачем, як членом ЖБК «Дарниця-2», було сплачено пайові внески на суму 380 грн 40 коп., при цьому останнім не спростовано презумпцію спільності зазначених коштів, та беручи до уваги, що зазначені кошти були витрачені на придбання житла, у якому проживає сім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_1, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що зазначені кошти були сплачені ОСОБА_2 за рахунок спільних коштів подружжя.

Згідно роз'яснень, наданих у пункті 6-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про власність» при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці сім'ї члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - власністю квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не було установлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Крім цього, слід враховувати, що при повному внесені пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.

Встановивши, що ОСОБА_2 у рахунок сплати пайових внесків за квартиру АДРЕСА_1 сплатив 2 354 грн 24 коп., при цьому у період шлюбу та за спільні кошти подружжя було внесено 380 грн 40 коп., суди попередніх інстанцій дійшли законного та обгрунтованого висновку про виникнення у ОСОБА_1 права власності на 8/100 частини зазначеної квартири.

Доводи касаційної скарги щодо набуття відповідачем права власності на спірну квартиру після розірвання шлюбу, а тому відсутні правові підстави для визнання такого майна спільною сумісною власністю подружжя, є безпідставними та спростовуються висновками судів попередніх інстанцій. ОСОБА_1, як член сім'ї члена кооперативу та особа, яка має право на частку в пайових внесках, що були сплачені у період шлюбу та за спільні кошти подружжя, набула право власності на відповідну частку квартири.

Твердження ОСОБА_2 про неправильне встановлення судами періоду спільного проживання сторін та перебування їх у шлюбно-сімейних відносинах, зокрема у 2012-2013 роках є безпідставними, оскільки спростовуються встановленими у судовому рішенні про розірвання шлюбу обставинами, що мають преюдиційне значення (такими, що не підлягають доказуванню).

Не заслуговують на увагу також і посилання ОСОБА_2 на те, що сплачені ним у 1993 та 1994 роках пайові внески були здійснені за рахунок коштів, належних йому як приватному підприємцю, що на його думку підтверджується платіжними дорученнями № 82 від 5 березня 1993 року та

№ 6 від 29 листопада 1994 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують його діяльність, як приватного підприємця.

Не грунтуються на матеріалах справи та вимогах закону і доводи касаційної скарги щодо не застосування судами попередніх інстанцій строку позовної давності.

За змістом частини другої статті 72 СК України строк позовної давності про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя після розірвання шлюбу, обчислюється від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Право власності на спірну квартиру у відповідача виникло після повного внесення паю, що як установлено судами попередніх інстанцій відбулось

26 березня 2014 року, а тому звертаючись до суду з позовом про поділ майна подружжя у травні 2016 року, ОСОБА_1 не пропустила трирічний строк позовної давності.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні оскаржуваних рішень правильно застосували норми матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Оскільки касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає, відсутні правові підстави для стягнення з ОСОБА_1 на його користь витрат за надання правової допомоги.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 18 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик