Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

17.04.2018 року року м. Мостиська

Єдиний унікальний номер 448/1622/17

Провадження № 2/448/415/18

Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя Білоус Ю.Б.,

секретар Романченко І.А.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Хлиплівська сільська рада Мостиського району Львівської області

розглянувши у підготовчому засіданні в залі суду м. Мостиська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Хлиплівської сільської ради Мостиського району Львівської області, третя особа - Мостиська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно колгоспного двору в порядку спадкування,

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1, станом на 1991рік відносився до суспільної групи «колгоспний двір» і його членами були: вона (позивачка), її баба - ОСОБА_3, а також її батьки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Отже на момент припинення колгоспного двору зазначені особи мали по 1/4 частці у майні колгоспного двору кожен.

Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 її баба ОСОБА_3 померла. За свого життя заповіту вона не складала. Спадщину після її смерті прийняв її син - ОСОБА_4 (батько позивачки) в порядку ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, так як постійно проживав разом із нею на час смерті. Отже після смерті ОСОБА_3, її син ОСОБА_4 став власником 1/2 частин спірного житлового будинку.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її матір ОСОБА_5 За свого життя заповіту вона не складала. Спадщину після її смерті прийняли ОСОБА_4 (батько позивачки) та ОСОБА_1 (позивачка) як спадкоємці першої черги за законом в порядку ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року оскільки постійно проживали разом із нею на час смерті та вели спільне господарство. Таким чином, після смерті ОСОБА_5 позивачка стала власником 3/8 частин спірного житлового будинку, а її батько ОСОБА_4 - 5/8 частин вищевказаного житлового будинку.

Позивачка стверджує, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її батько - ОСОБА_4 За свого життя заповіту він не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємців, яким належало б право на обов'язкову частку у спадщині, немає Спадщину після смерті батька вона (позивачка) прийняла відповідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, так як постійно проживала разом із ним на час смерті. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на спірний житловий будинок вона не має можливості, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому звернулася до суду із даним позовом.

З огляду на наведене, просить суд визнати за нею право власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в цілому.

В підготовче засідання позивачка не з'явилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглядати у її відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує.

Представник відповідача - Хлиплівської сільської ради Мостиського району Львівської області у підготовче засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі.

Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори у підготовче засідання не з'явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання.

Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об'єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. За нормами ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР кожен з членів колгоспного двору мали рівне право на майно колгоспного двору. У зв'язку з введенням у дію Закону України «Про власність» 15.04.1991 року така організаційно-правова форма як колгоспи, а відповідно, і колгоспний двір - були припинені.

Як роз'яснено у п. 6 постанови Пленум Верховного Суду "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" від 22.12.95 N 20, до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 Закону України "Про власність", застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991року, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 належав колгоспному двору, членами якого, які станом на 15.04.1991року не втратили та зберегли право на частку в майні такого, були: ОСОБА_3 (голова двору), її син ОСОБА_4, невістка ОСОБА_5 та онука ОСОБА_1 (позивачка у справі).

Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина внаслідок смерті ОСОБА_3(баби позивачки).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004року. А у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила Цивільного кодексу Української РСР, в тому числі щодо прийняття спадщини.

Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Отже, оскільки спадкодавець ОСОБА_3 померла у 1998 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року.

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_3 заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом був син померлої - ОСОБА_4, який у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері, оскільки постійно проживав разом із нею на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявив про відмову від спадщини.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №50889522 від 12.02.2018року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_3 в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Тобто, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_3, які б претендували на спадщину, немає.

Таким чином, після смерті ОСОБА_3 її право власності на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку перейшло за загальними правилами спадкування до сина - ОСОБА_4, який з урахуванням своєї 1/4 частини у майні колгоспного двору, став власником 1/2 частин такого.

ІНФОРМАЦІЯ_2 відкрилася спадщина внаслідок смерті ОСОБА_5 (матері позивачки).

Як вбачається із матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_5 заповіту не складала, своїм майном не розпорядилася. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом були чоловік померлої - ОСОБА_4 та донька ОСОБА_1 (позивачка у справі) які у відповідності до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року вважаються такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5, оскільки фактично вступили в управління та володіння спадковим майном.

Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №50889483 від 12.02.2018року вбачається, що спадкова справа після смерті спадкодавця ОСОБА_5 в нотаріальній конторі не заводилася, що свідчить про те, що із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті останнього до нотаріальної контори ніхто із спадкоємців не звертався. Тобто, інших спадкоємців після смерті ОСОБА_5, які б претендували на спадщину також немає.

Таким чином, після смерті ОСОБА_5 її право власності на 1/4 частину вищевказаного житлового будинку перейшло за загальними правилами спадкування до чоловіка - ОСОБА_4 та доньки ОСОБА_1, в результаті чого їхні частки у спірному будинковолодінні збільшилися і становили 3/8 для ОСОБА_1 (позивачки у справі) та 5/8 для ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_3 відкрилася спадщина внаслідок смерті ОСОБА_4 (батька позивачки).

Як вбачається із матеріалів спадкової справи №417/06, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області, за життя спадкодавець ОСОБА_4 заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом є донька померлого - ОСОБА_1 (позивачка у справі), яка у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті батька, оскільки постійно проживала разом із ним на час відкриття спадщини та протягом встановленого законодавством строку не заявила про відмову від спадщини. Спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, немає.

В той же час, через відсутність правовстановлюючих документів на вищевказане спадкове майно (спірний житловий будинок) позивачка не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв'язку із чим звернулася до суду із зазначеним позовом.

Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців ОСОБА_3, ОСОБА_5 та ОСОБА_4; копією свідоцтва про народження позивача ОСОБА_1; копією свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_8 та ОСОБА_3; копією свідоцтва про укладення шлюбу між ОСОБА_10 та ОСОБА_1; Витягами з по господарських книг; довідками, виданими виконавчим комітетом Хлиплівської сільської ради Мостиського району Львівської області №911 від 13.11.2017 року, №912 та №913 від 15.11.2017 року, №759 від 09.10.2017року; повідомленням Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області Вих №01-16/697 від 30.10.2017року; копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 25.10.2017 року; копією спадкової справи №417/06, заведеної у Мостиській державній нотаріальній конторі Львівської області після смерті ОСОБА_4; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців ОСОБА_5 та ОСОБА_3

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом).

У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачкою права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 в цілому (3/8 частини в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 та 5/8 частини - в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4).

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 206, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4,(паспорт НОМЕР_1) мешканки с. Судковичі,Мостиського району Львівської обасті, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Апеляційного суду Львівської області, однак з врахуванням п. 15.5 розділу ХIII "Перехідні положення" ЦПК України, тобто до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи до Апеляційного суду Львівської області через Мостиський районний суд Львівської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.Б. Білоус

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя Ю.Б. Білоус