Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 395/541/17-ц

провадження № 61-700св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - приватне підприємство «Агрофірма «Панчеве»,

відповідачі: ОСОБА_4, фермерське господарство «Аграрник-2007»

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу фермерського господарства «Аграрник-2007» на рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2017 року у складі судді Забуранного Р. А. та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Кіселика С. А.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року приватне підприємство «Агрофірма «Панчеве» (далі - ПП «Агрофірма «Панчеве») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, фермерського господарства «Аграрник-2007» (далі - ФГ «Аграрник-2007») про визнання договору оренди землі недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 11 вересня 2003 року між ПП «Агрофірма «Панчеве» та ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір оренди земельної ділянки, яка розташована на території Панчівської сільської ради Новомиргородського району Кіровоградської області, кадастровий номер НОМЕР_1, терміном на 10 років. Після закінчення строку дії договору ОСОБА_4 не вчинив жодних дій щодо укладення з позивачем на його пропозицію додаткової угоди та її нотаріального посвідчення. Пізніше позивачу стало відомо, що ОСОБА_4 уклав договір оренди землі від 07 жовтня 2013 року з фермерським господарством «Босько А.Б.» (далі -ФГ «Босько А.Б.»), чим порушив його переважне право орендаря.

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року, позов ПП «Агрофірма «Панчеве» задоволено, визнано недійсним договір оренди землі, укладений 07 жовтня 2013 року між ОСОБА_4 та ФГ «Босько А.Б.», визнано поновленим договір оренди землі, укладений 11 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ПП «Агрофірма «Панчеве».

Не зважаючи на це судове рішення, на визнання договору оренди землі недійсним, 19 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ФГ «Босько А.Б.» укладено угоду про розірвання договору оренди землі від 07 жовтня 2013 року і 20 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та спорідненим з ФГ «Босько А.Б» Фермерським господарством «Аграрник-2007» укладено договір оренди землі тієї ж земельної ділянки, який зареєстровано 20 квітня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, за номером запису 20103239.

Посилаючись на те, що укладанням цього договору оренди землі порушено право ПП Агрофірма «Панчеве» на користування орендованою земельною ділянкою на підставі поновленого договору оренди, позивач просив суд визнати недійсним договір оренди землі, укладений 20 квітня 2017 року між ОСОБА_4 та ФГ «Аграрник-2007».

Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2017 року позов задоволено, визнано недійсним договір оренди земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ОСОБА_4 та Фермерським господарством «Аграрник-2007» від 20 квітня 2017 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що станом на дату підписання оспорюваного договору земельна ділянка вже перебувала в оренді ПП «Агрофірма «Панчеве», відповідач не мав права повторно передавати її в оренду, тому оспорюваний договір підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ФГ «Аграрник-2007» суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У грудні 2017 року ФГ «Аграрник-2007» подано касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, в якій просить скасувати рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент підписання оспорюваного договору оренди землі з відповідачем з боку позивача не було зроблено жодних дій, щоб досягти згоди із ОСОБА_4, як власником земельної ділянки, щодо підписання додаткової угоди. Натомість, ФГ «Аграрник-2007» були запропоновані такі умови договору оренди землі, які є більш вигідними для власника земельної ділянки, а саме орендна плата за користування земельної ділянки становить 5 %, відсутня умова про можливість передачі права оренди земельної ділянки до статутного фонду або в заставу та інше.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

09 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець зобов'язаний не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його прав на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Суди попередніх інстанцій встановили, що рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2017 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року, визнано недійсним договір оренди землі, укладений між ОСОБА_4 та ФГ «Босько А.Б.», визнано поновленим договір оренди землі, укладений 11 вересня 2003 року між ОСОБА_4 та ПП «Агрофірма «Панчеве».

Всупереч рішенню суду, порушуючи обов'язки орендодавця, 19 квітня 2017 року ОСОБА_4 та ФГ «Босько А.Б.» розірвали визнаний судом недійсним договір оренди землі від 07 жовтня 2013 року та 20 квітня 2017 року ОСОБА_4 уклав з ФГ Аграрник-2007» в особі голови - Босько А.В. новий договір оренди цієї ж земельної ділянки строком на 10 років. В цей же день здійснено державну реєстрацію цього права оренди.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

Встановлено, що зміст оспорюваного договору від 20 квітня 2017 року, укладеного між ОСОБА_4 та ФГ «Аграрник-2007» свідчить, що ПП «Агрофірма «Панчеве» не є стороною вказаного договору. Разом з тим, позивач, як орендар цієї ж земельної ділянки, має право на оспорювання цього договору, оскільки цей правочин порушує його право на використання спірної земельної ділянки на підставі поновленого договору оренди землі.

Відповідно до статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У постанові Верховного Суду України від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1282цс16 вказується, що позивач, як орендар земельної ділянки, переважне право якого на поновлення договору оренди землі на новий строк підтверджене судовим рішенням, має право на оспорювання цього договору.

Судами вірно зазначено, що на час укладання оспорюваного договору оренди, право оренди земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_4, належало ПП «Агрофірма «Панчеве» згідно рішення районного суду від 01 лютого 2017 року, тому ОСОБА_4 не мав права повторно передавати цю земельну ділянку в оренду іншому підприємству (або іншій особі).

Рішенням суду від 01 лютого 2017 року, яке набрало законної сили, визнано договір оренди землі поновленим на новий строк, передбачений цим договором.

Згідно з частиною третьою статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) обставини, встановлені, зокрема судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалено без додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, на підставі статей 203, 215, 236 ЦК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення першої та апеляційної

інстанцій - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу фермерського господарства «Аграрник-2007» залишити без задоволення.

Рішення Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 26 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Кіровоградської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В.М. Коротун

М.Є. Червинська