Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 175/1815/17

провадження № 61-2321св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області на ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Варенко О. П., Городничої В. С., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку нерухомого майна.

Позовна заява мотивована тим, що 19 травня 2015 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів.

Відповідно до умов вищевказаного договору відповідач отримав у борг від позивача 8 000 000,00 грн, які зобов'язувався повернути до 19 квітня 2016 року. Договором передбачено, що у разі неповернення позики у вказаний термін, відповідач у термін до 19 липня 2016 року зобов'язався переоформити на позивача право власності на нежилий будинок - Універсам НОМЕР_1 (літера Б), загальною площею 820,4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що у встановлений договором строк борг відповідачем не повернуто, позивач просив суд: визнати за ним - ОСОБА_1 право власності на нежитловий будинок - Універсам, НОМЕР_1 (літера Б), загальною площею 820,4 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у рахунок погашення заборгованості та внести відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності. Стягнути з відповідача - ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 8 000,00 грн.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежилий будинок - Універсам НОМЕР_1 (літера Б), загальною площею 820,4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, у рахунок погашення заборгованості та постановлено внести відповідні дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати із сплати судового збору у розмірі 8 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на нежилий будинок - Універсам НОМЕР_1 (літера Б), загальною площею 820,4 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, районний суд виходив із того, що відповідач умови договору позики не виконав, заборгованість у встановлений строк не повернув, а тому вимоги ОСОБА_1 в цій частині є обґрунтованими та відповідно до положень статей 1047, 1049 ЦК України підлягають задоволенню. При цьому районний суд відмовив у задоволенні позову в частині визнання за позивачем права власності на житловий будинок, що розташований на АДРЕСА_2, з підстав недоведеності.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року закрито.

Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваним рішенням суду не вирішувалось питання про права та обов'язки особи, в інтересах якої подано апеляційну скаргу. Крім того, апеляційну скаргу подано особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) права на апеляційне оскарження.

У січні 2018 року перший заступник прокурора Дніпропетровської області подав касаційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заочним рішенням районного суду порушено права та інтереси держави в особі Київської міської ради, оскільки земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, на праві власності належить територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради. Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що прокурором відповідно до положень статті 23 Закону України «Про прокуратуру» та статті 45 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) не обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді.

У лютому 2018 року ОСОБА_1 подав до суду відзив на касаційну скаргу, в якій посилався на те, що доводи першого заступника прокурора Дніпропетровської області щодо незаконності заочного рішення районного суду необґрунтовані. Крім того, зазначає, що апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що прокурором не підтверджено підстав для представництва інтересів держави в особі Київської міської ради.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України та статті 2 Закону України «Про прокурору» на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави у суді.

Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

У свою чергу, частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачає, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Згідно із Законом України «Про прокуратуру» (в редакції від 15 липня 2015 року) повноваження прокурора щодо представництва в суді звузилися, а саме: 1) прокурори повинні втручатися лише тоді, коли особи або їхні представники не здійснюють або неналежним чином здійснюють захист (пункт 2 стаття 23); 2) виключається представництво держави в окремих випадках (пункт 3 стаття 23) та 3) вимагається обґрунтування підстав для такого представництва (пункт 4 стаття 23).

Враховуючи, що нову редакцію Закону України «Про прокуратуру», яка набрала чинності 15 липня 2015 року, прийнято саме з метою наближення до міжнародних стандартів, при її застосуванні судам слід брати до уваги, що зазвичай Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора в судовому провадженні та вирішує, наскільки участь прокурора в розгляді справи відповідає принципу рівності сторін, вивчаючи кожний випадок окремо.

28 вересня 2017 року Дніпропетровська місцева прокуратура № 3 звернулася з листом до Київської міської ради за № 78-6121 вих-17, у якому посилалась на необхідність захисту інтересів держави в особі Київської міської ради, що полягає у забезпеченні реалізації права останньої щодо користування, розпорядження та володіння земельною ділянкою, яка знаходиться під спірним нерухомим майном. При цьому прокурором зазначено, що незаконне набуття права власності ОСОБА_1 на нерухоме майно, що знаходиться на земельній ділянці Київської міської ради, є порушенням права власності і користування земельною ділянкою Київської міської ради відповідно до статті 12 Земельного кодексу України.

Згідно з копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек власником земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, є територіальна громада міста Києва (а. с. 68).

Відповідно до частини другої статті 45 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в порядку, встановленому законом. При цьому він може його здійснювати на будь-якій стадії цивільного процесу, в тому числі може вступити за свою ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб.

Частиною першою статті 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Прокурор має рівні права з іншими учасниками процесу (стаття 35 Закону України «Про прокуратуру»).

Згідно з частиною першою статті 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Таким чином, прокурором подано апеляційну скаргу на заочне рішення суду у тому числі в інтересах держави в особі Київської міської ради, яка не брала участі у справі, з посиланням на вирішення судом питання про її права та обов'язки, тобто у порядку, передбаченому статтею 292 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи порядку). При цьому прокурором обґрунтовано наявність підстав для представництва інтересів держави в суді відповідно до вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

За таких обставин висновки апеляційного суду щодо наявності передбачених законом підстав для закриття провадження у справі не відповідають закону, відповідно до положень частини четвертої статті 406 ЦПК України, ухвала апеляційного суду про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою Дніпропетровської місцевої прокуратури № 3 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2017 року підлягає скасуванню з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 406, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити.

Ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2017 року скасувати, справу передати до апеляційного суду для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. І. Крат
В. П. Курило