Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 686/14410/15-ц

провадження № 61-22563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року у складі судді Салоїд Н. М. та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Грох Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права спільної сумісної власності подружжя, розподіл майна подружжя, вселення, усунення перешкод у користуванні житлом.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що із 06 жовтня 1990 року вона та ОСОБА_5 перебували у шлюбі, який зареєстрований Шидловецькою сільською радою Чемеровецького району Хмельницької області.

За час перебування у шлюбі вони придбали таке майно: квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстроване за відповідачем, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26 жовтня 2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 жовтня 2005 року; автомобіль «ГАЗ 3110», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; торговий металевий контейнер, який розташований на території ринку Колективного підприємства «Спецбудмеханізація» на торговому місці НОМЕР_3 за адресою: вул. Геологів, 7 у м. Хмельницькому. Крім цього, у період із 2012 року по 2014 роки ними за спільні кошти побудований двоповерховий житловий будинок на земельній ділянці, що належить ОСОБА_5 на підставі рішення Хмельницької міської ради від 13 грудня 2001 року № 1021.

Усім набутим у шлюбі майном користується відповідач. Вона не має доступу до вказаного майна. У квартирі відповідач змінив замки, вона позбавлена можливості користуватися житлом, у зв'язку із чим наймає житло, що ставить її та її сім'ю у скрутне матеріальне становище.

ОСОБА_5 не погодився поділити спільне майно подружжя.

На підставі наведених обставин та із урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просила суд розподілити спільно нажите у шлюбі майно, визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, виділити ОСОБА_5 будівельні матеріали, використані на будівництво житлового будинку, самовільно побудованого на земельній ділянці АДРЕСА_2, стягнувши із нього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів у розмірі 140 397,00 грн, виділити ОСОБА_5 автомобіль «ГАЗ 3110», 2000 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, стягнувши із нього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 22 788,82 грн, виділити ОСОБА_5 торговий металевий контейнер, який розташований на території ринку Колективного підприємства «Спецбудмеханізація» на торговому місці НОМЕР_3 за адресою: вул. Геологів, 7 у м. Хмельницькому, стягнувши із нього на її користь грошову компенсацію вартості 1/2 частини торгового металевого контейнера у розмірі 13 230,00 грн. Крім того, просила суд зобов'язати ОСОБА_5 не чинити їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1, та вселити її у цю квартиру.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року позов задоволено. Визнано право власності за ОСОБА_4 на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, загальною площею 59,2 кв. м та житловою площею 36,8 кв. м. Усунуто перешкоди у користуванні квартирою та вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. Виділено ОСОБА_5 автомобіль марки «ГАЗ 3110», 2000 року випуску, тип кузова легковий седан-В, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 та стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 його частини у розмірі 22 788,82 грн. Виділено ОСОБА_5 будівельні матеріали, використані на будівництво будинку на земельній ділянці АДРЕСА_2 та стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію половини їх вартості у розмірі 140 397,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартість 1/2 частини металевого контейнера, який розташований на території ринку Колективного підприємства «Спецбудмеханізація» на торговому місці НОМЕР_3 за адресою: вул. Геологів, 7 у м. Хмельницькому, у розмірі 13 320,00 грн. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 витрати на проведення експертиз у розмірі 8 800,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюване майно набуте сторонами під час шлюбу, джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти та спільна праця, а тому воно є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, виходячи із рівності часток сторін у зазначеному майні подружжя, суд вважав за можливе присудити одному із подружжя грошову компенсацію замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно.

Рішенням Апеляційного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Хмельницького міськрайонного суду від 22 листопада 2016 року у частині стягнення із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 вартості однієї другої частини металевого контейнера, який розташований на території ринку Колективного підприємства «Спецбудмеханізація» на торговому місці НОМЕР_3 за адресою: вул. Геологів, 7 у м. Хмельницькому, у розмірі 13 320,00 грн скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення. Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право власності за кожним по одній другій частині металевого контейнера, який розташований на території ринку Колективного підприємства «Спецбудмеханізація» на торговому місці НОМЕР_3 за адресою: вул. Геологів, 7 у м. Хмельницькому, в ідеальних частках без його реального поділу і залишено цей контейнер у їх спільній частковій власності. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав частки сторін у оспорюваному майні рівними і провів поділ квартири, автомобіля та будівельних матеріалів самочинного будівництва відповідно до вимог чинного законодавства. Однак, місцевий суд помилково стягнув із відповідача на користь позивача грошову компенсацію за 1/2 частини торгового металевого контейнера, оскільки відповідач не надавав згоди на таку компенсацію та не бажав залишити вказане майно у своїй власності, а тому торговий металевий контейнер підлягає поділу між сторонами у натурі із визначенням ідеальних часток.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судово-будівельна експертиза проведена із порушенням вимог законодавства, оскільки огляд будинку проводився у відсутності відповідача, а тому висновок експерта може ґрунтуватися лише на поверхневих складових будівництва. При цьому, відповідачем надані докази, які підтверджують реальну вартість використаних будівельних матеріалів, яка істотно відрізняється від вартості, зазначеної у висновку експерта. Відповідач не зміг надати суду усі необхідні докази, оскільки він у період розгляду справи у суді перебував на лікарняному, а його адвокат не надав йому кваліфікованої та професійної допомоги. Суд апеляційної інстанції проігнорував клопотання, які заявляв відповідач.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

У вересні 2017 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, у яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню. Суди, належним чином дослідивши докази та встановивши обставини, ухвалили рішення із дотримання вимог матеріального та процесуального права.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 із 06 жовтня 1990 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Шидловецькою сільською радою Чемеровецького району Хмельницької області.

15 лютого 2000 року ОСОБА_5 укладений договір на дольову участь у будівництві житлового будинку по АДРЕСА_1.

У період шлюбу із ОСОБА_4 ОСОБА_5 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 жовтня 2005 року серії НОМЕР_2.

Відповідно до довідки Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «Озерна 10/1» від 06 червня 2015 року ОСОБА_4 зареєстрована у вказаній квартирі.

У період із 2012 року по 2014 рік ОСОБА_4 та ОСОБА_5 самовільно побудували двоповерховий будинок на земельній ділянці АДРЕСА_2, і належить ОСОБА_5 на праві власності. Вказаний будинок в експлуатацію не введений.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період шлюбу 26 жовтня 2005 року придбали автомобіль марки «ГАЗ 3110», 2000 року випуску, державний реєстраційний знак НОМЕР_1.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у період шлюбу придбали металевий контейнер, який розташований на території ринку Колективного підприємства «Спецбудмеханізація» на торговому місці НОМЕР_3 за адресою: вул. Геологів, 7 у м. Хмельницькому.

Відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами першою, другою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до положень статті 331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, із яким погодився й суд апеляційної інстанції, належно оцінивши зібрані докази, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, дійшов обґрунтованого висновку, що будинок, який розташований на земельній ділянці АДРЕСА_2, є об'єктом незавершеного будівництва, набутий сторонами під час шлюбу, джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти та спільна праця, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, виходячи із рівності часток сторін у зазначеному майні подружжя, суди вважали за можливе виділити у натурі відповідачу будівельні матеріали, використанні для будівництва зазначеного будинку, а позивачу компенсувати за рахунок відповідача половину вартості будівельних матеріалів.

Рішення судів у частині визнання права власності позивача на 1/2 частини оспорюваної квартири, вселення позивача у цю квартиру, виділення у власність відповідача оспорюваного автомобіля та стягнення із відповідача на користь позивача компенсації 1/2 частини автомобіля, визнання за сторонами права власності за кожним на 1/2 частини оспорюваного металевого контейнера сторонами не оскаржуються, а тому додаткового розгляду не потребують.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що він не надав суду усі необхідні докази, оскільки не був присутній у судовому засіданні під час розгляду справи у зв'язку із перебуванням на лікарняному, а його адвокат не надав йому кваліфіковану допомогу, є беруться до уваги з огляду на таке.

Статтею 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Тобто, обов'язок доказування покладається на сторін.

Матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доведене іншою стороною.

Оскільки відповідач під час розгляду справи судом не виконав свого обов'язку доказування, то він позбавлений можливості подавати докази після ухвалення судового рішення. При цьому не виконання вказаного обов'язку відповідачем не може бути підставою для направлення справи на новий розгляд.

Твердження заявника про ненадання йому кваліфікованої допомоги адвокатом є безпідставними, оскільки у силу статті 59 Конституції України кожен є вільним у виборі захисника своїх прав, при цьому ніхто не має права здійснювати будь-який вплив на особу у виборі нею захисника, форм та методів здійснення захисту своїх прав.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції проігнорував клопотання, поданні відповідачем, є помилковими з огляду на таке.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач подавав до суду апеляційної інстанції клопотання про виклик експерта та клопотання про допит свідка, які були відхилені судом, що підтверджується журналом судового засідання від 30 березня 2017 року.

Відповідно до частини другої статті 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, поважність причин неподання доказів до суду першої інстанції повинен довести скаржник.

Так, неподання доказів до суду першої інстанції стороною або її представником через їх відсутність під час розгляду справи, не є підставою для дослідження нових доказів судом апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції обґрунтовано відмовив відповідачу у задоволенні зазначених клопотань, оскільки відповідачем не доведено наявності поважних причин неподання таких клопотань до суду першої інстанції, а також того, що судом першої інстанції вони були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що судово-будівельна експертиза проведена із порушенням вимог законодавства не беруться до уваги, оскільки вони є аналогічними доводам апеляційної скарги, яким суд апеляційної інстанції надав відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Висновки судів по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані відповідачем належним чином.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 22 листопада 2016 року та рішення Апеляційного суду Хмельницької області від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик