Справа № 148/511/18
Провадження № 22-ц/801/120/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуСправа № 148/511/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Стадника І.М., Войтка Ю.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи в м. Вінниця цивільну справу № 148/511/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2018 року, ухвалене у складі судді Саламахи О.В.,

встановив:

В березні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28 грудня 2004 року розірвала шлюб із ОСОБА_4 На підставі виконавчого листа №148/2212/14-ц, виданого 25 листопада 2014 року, відповідач сплачував аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. ІНФОРМАЦІЯ_2 син досяг повноліття і виплата аліментів на його утримання припинилася. Однак, повнолітній син навчається на першому курсі Вінницького кооперативного інституту на факультеті "Підприємництво, торгівля та основи митної справи" на заочній формі навчання. Термін навчання з 01 вересня 2017 року по 29 лютого 2020 року. Витрати пов'язані з навчанням: проживання, харчування, підручники, канцтовари, позивач несе самостійно, відповідач будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Позивач не працює, повнолітній син також не має самостійного заробітку, тоді як відповідач періодично виїжджає закордон та отримує заробіток, а також отримує дохід від утримання підсобного господарства, тому має можливість надавати матеріальну допомогу.

З цих підстав, відповідно до ст. 199 СК України просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь на утримання сина, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання, 2000 грн. щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до закінчення навчання, а саме до лютого 2020 року.

Заочним рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання повнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який продовжує навчання, починаючи з 19 березня 2018 року і до закінчення ним навчання - до 29 лютого 2020 року, та не довше, ніж до досягнення 23-х років.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з ОСОБА_4 у дохід держави судовий збір в сумі 704, 80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовував тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про спроможність відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, оскільки він не працює, проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_6 та її трьома неповнолітніми дітьми, які перебувають на його утриманні, він сам хворіє, що підтверджується довідкою КЗ "Старосамбірської районної ради "Старосамбірська ЦРЛ" від 20 липня 2018 року, також його батько, який є особою пенсійного віку, потребує коштів для проведення амбулаторного лікування, тоді як позивач працює закордоном і отримує достатній дохід для утримання повнолітнього сина.

У строк, визначений судом, від позивача відзив на апеляційну скаргу не надійшов.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Колегія суддів, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що син відповідача досяг повноліття, продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, а тому на його утримання з відповідача підлягають стягненню аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно до закінчення такого навчання, але не довше, ніж до досягнення сином 23 років.

З такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки вони не відповідають обставинам справи, до яких суд дійшов з порушенням норм матеріального та процесуального права.

По справі встановлено, та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_1, виданим виконавчим комітетом Кирнасівської селищної ради Тульчинського району 24 вересня 1999 року (а.с. 6).

28 грудня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано шлюб, про що відділом РАЦС Тульчинського РУЮ Вінницької області вчинено запис №230 (а.с.6).

29 грудня 2014 року Тульчинським районним судом Вінницької області видано виконавчий лист № 148/2212/14-ц про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання сина ОСОБА_5 в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн. щомісячно, починаючи з 13 серпня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 досяг повноліття.

Згідно з довідкою Вінницького кооперативного інституту від 16 березня 2018 року №1736 ОСОБА_5 навчається на заочній формі навчання на контрактній основі Вінницького кооперативного інституту на І курсі, спеціальність "Підприємництво, торгівля та біржова діяльність. Спеціалізація: Підприємництво, торгівля та основи митної справи" з вересня 2017 року і закінчує навчання 29 лютого 2020 року. Плата за навчання у 2017-2018 навчальному році складає 6000 грн.(а.с. 8).

Згідно з ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Суд не бере до уваги довідку Кирнасівської селищної ради Тульчинського району, згідно з якою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з матір'ю ОСОБА_3 та перебуває на її повному утриманні, оскільки ця довідка не місить необхідних реквізитів, а саме дати її складення та номера (а.с. 7).

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Згідно із ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу.

При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Як роз'яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15.05.2006 N 3 обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу .

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв'язку з цим стягуються аліменти.

Суд першої інстанції даних вимог закону не врахував та дійшовши висновку про задоволення позову в повному обсязі, взагалі не навів мотивів, на підставі яких вважав доведеними обставини щодо наявності у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу в розмірі, заявленому позивачем.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). (Рішення у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04 п.58).

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_4 станом на 12 липня 2018 року як суб'єкт підприємницької діяльності не зареєстрований (а.с. 47).

В матеріалах справи будь-які відомості щодо розміру доходів та витрат відповідача, наявності в нього майна, відсутні.

Згідно з актом перевірки умов проживання від 16 липня 2018 року, складеного представниками Верхньолужоцької сільської ради, ОСОБА_4 не працює, проживає в с. Бусовисько разом із ОСОБА_6 та її трьома дітьми (двоє дітей шкільного віку та одна дитина дошкільного віку). Разом з ОСОБА_6 бере участь у вихованні та забезпеченні її дітей (а.с. 48).

Водночас судом першої інстанції не надано оцінки тому, що повнолітній син ОСОБА_5 є особою працездатного віку, а також навчається на заочній формі навчання, що передбачає організацію навчання здобувачів освіти шляхом поєднання очної форми освіти під час короткочасних сесій і самостійного оволодіння освітньою програмою у проміжку між ними (ч.3 ст. 9 Закону України "Про освіту"). Тобто така форма навчання не передбачає регулярної зайнятості студента в навчальному процесі та перебування у навчальному закладі, що дає можливість поєднувати освіту та працевлаштування.

З урахуванням того, що позивачем не доведено обставин можливості ОСОБА_4 надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, рішення суду першої інстанції про задоволення позову є помилковим та не ґрунтується на нормах матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає до скасування з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ч.7 ст. 141 ЦПК України якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно квитанції № 0.0..1 від 24 вересня 2018 року та квитанції №37 від 26 жовтня 2018 року ОСОБА_4 сплачено 1057, 20 грн. судового збору за подання апеляційної скарги, які підлягають компенсації за рахунок держави.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 374, 376, 381,382, 384, 389 ЦПК України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Заочне рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітнього сина, який продовжує навчання - відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_4 на сплату судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1057, 20 гривень (одна тисяча п'ятдесят сім гривень 20 копійок) компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: І.В. Міхасішин

Судді: І.М. Стадник

Ю.Б. Войтко