Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 302/1272/15-ц

провадження № 61-8893св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року у складі судді Цімбота В. І., ухвалу апеляційного суду Закарпатської області

від 15 квітня 2016 року у складі судді Мацунича М. В. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Боднар О. В., Куштана Б. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2011 року публічне акціонерне товариство «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 червня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 10 000 доларів США на умовах сплати 14 % річних зі строком повернення до 02 червня 2018 року. ОСОБА_2 належним чином умови кредитного договору не виконав, у зв'язку із чим станом на 27 листопада 2015 року утворилась заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була. Банк направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, яка залишена без виконання.

На підставі викладеного, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором у розмірі

123 717,82 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 112 432,41 грн, заборгованість за відсотками - 11 285,41 грн.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору неукладеним та недійсним, визнання недійсним договору іпотеки.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що в кредитному договорі відсутній графік платежів, в якому має бути розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Банком порушено положення Закону України «Про захист прав позивачів», що свідчить про несправедливість умов договору, істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та того, що кредит видано у 2008 році у іноземній валюті, а не у національній, як ОСОБА_2 просив у заявці про отримання кредиту. Договір іпотеки від 06 червня 2008 року, укладений для забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, є недійсним із тих підстав, що був підписаний та нотаріально посвідчений до вступу в силу умов кредитного договору, тобто до виникнення основного зобов'язання, виконання якого повинно було забезпечуватись іпотекою.

На підставі викладеного, з урахуванням збільшених вимог, ОСОБА_2 просив визнати кредитний договір від 03 червня 2008 року неукладеним або недійсним; застосувати наслідки недійсності правочину; визнати договір іпотеки від 06 червня 2008 року недійсним; виключити записи про обтяження іпотечного майна з Державного реєстру іпотек та Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна; визнати недійсними положення пунктів 11.3, 11.4 кредитного договору від 03 червня 2008 року; стягнути з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 7 378,67 грн понесених витрат.

Заочним рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 123 717,82 грн боргу за кредитним договором, де 112 432,41 грн - борг за кредитом, 11 285,41 грн - борг за відсотками.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконав умов кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитом, тому позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» є обґрунтованим. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови; у додатку до кредитного договору «Графік погашення кредиту та інших платежів», який підписаний ОСОБА_2, міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Також відсутні підстави для визнання договору іпотеки недійсним із підстав його невідповідності вимогам статті 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору). ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» діяло правомірно відповідно до вимог

пунктів 1.1.5 і 6.2 кредитного договору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку, а також просив звільнити його від сплати судового збору на підставі частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без руху. Надано заявнику строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору.

На виконання вимог ухвали ОСОБА_2 сплатив судовий збір.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 26 квітня 2016 року відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом не встановлено порушень прав ОСОБА_2, передбачених Законом України «Про захист прав споживачів», а також вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» при укладенні вищезазначеного кредитного договору. Належні і допустимі докази порушень прав

ОСОБА_2 у матеріалах справи також відсутні. Правові підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, оскільки сторонами у повному обсязі враховано вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Позичальник ОСОБА_2 порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає до стягнення на користь кредитора.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2, з урахуванням уточнень прохальної частини, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій; ухвалу апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову щодо сплати судового збору, та за його клопотанням зобов'язати суд апеляційної інстанції повернути надміру сплачений судовий збір; постановити окрему ухвалу щодо порушень норм закону, допущених колегією суддів апеляційного суду Закарпатської області.

Касаційна скарга мотивована тим, щооскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з порушенням норм чинного законодавства. Судами попередніх інстанцій належним чином не перевірено доводів та заперечень сторін, не надано належної правової оцінки кожному із наявних у матеріалах справи доказу, не оцінено належність, допустимість, достовірність кожного доказу, у тому числі висновку проведеної судово-економічної експертизи, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, внаслідок чого суди обох інстанцій дійшли висновків, які ґрунтуються на припущеннях. Крім того, судами попередніх інстанцій залишено поза увагою посилання відповідача на положення статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». ОСОБА_2 зазначив, що на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільнені від сплати судового збору за позовами про захист їх прав на всіх стадіях розгляду справ. Крім того, прохальна частина касаційної скарги, зокрема, містить клопотання заявника про постановлення окремої ухвали у зв'язку з допущеними колегією суддів апеляційного суду під час розгляду справи порушеннями норм права.

19 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 03 червня 2008 року між сторонами у справі укладено кредитний договір, згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримав кредитні кошти у розмірі 10 000 доларів США на умовах сплати 14 % річних за користування кредитом зі строком повернення до 02 червня 2018 року.

Пунктом 1.1.5 кредитного договору передбачено, що надання кредиту відбувається одноразово при дотриманні умов пункту 6.2 цього договору.

У пункті 6.2 вказаного договору передбачено, що кредитор зобов'язаний надати позичальнику кредит шляхом здійснення переказу суми кредиту в строки та в порядку, визначеному пунктом 1.1.5 договору, але не раніше набуття сили іпотечним договором та чинності договорів страхування.

06 червня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 і ОСОБА_4, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором від 03 червня 2008 року, було укладено договір іпотеки, предметом якого є житловий будинок на АДРЕСА_1 який належить на праві спільної часткової власності іпотекодавцям.

ОСОБА_2 належним чином умови кредитного договору не виконав, у зв'язку із чим станом на 27 листопада 2015 року утворилась заборгованість, у розмірі 123 717,82 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 112 432,41 грн, заборгованість за відсотками - 11 285,41 грн.

Установлено, що 01 вересня 2015 року банк направив позичальнику вимогу про дострокове повернення кредиту, яка була отримана відповідачем 15 вересня 2015 року та залишена без виконання.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У частині другій статті 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних йому процентів.

Суди першої та апеляційної інстанцій врахували положення зазначених норм ЦК України, умови укладеного між сторонами кредитного договору та дійшли правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки ОСОБА_2 своїх зобов'язань за кредитним договором не виконав належним чином.

Звертаючись до суду із цим позовом, ОСОБА_2 зазначав, що кредитний договір від 03 червня 2008 року є неукладеним з тих підстав, що не містить усіх істотних умов.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Установлено, що ОСОБА_2 до травня 2015 року виконував свої зобов'язання, здійснював фактичне погашення кредиту, при цьому не оскаржував зміст договору з приводу умов, які були визначені сторонами і погоджені ними.

Суди попередніх інстанцій встановили, що кредитний договір містить всі істотні умови договору про надання фінансових послуг, передбачені статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме: назву документа, прізвище, ім'я і по батькові та адресу особи, яка отримує фінансову послугу, найменування фінансової операції, кредитного ліміту, базової відсоткової ставки, порядку погашення боргу; найменування та місцезнаходження банку, розмір фінансового активу, зазначеного у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; строк дії договору, зазначення порядку зміни і припинення дії договору; права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, підписи сторін. Крім того, згідно з заявою/анкетою ОСОБА_2 особисто підтвердив, що він ознайомлений та погодився з Умовами кредитування під заставу, які були надані йому в письмовій формі, що підтверджує надання йому повної інформації щодо умов кредитування в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Встановивши, що під час укладення договору сторони дотримались вимог статті 1055 ЦК України щодо письмової форми кредитного договору, а зазначені в договорі умови відповідають вимогам глави 71 ЦК України, положенням статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди першої та апеляційної інстанцій, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про відмову

у задоволенні зустрічного позову.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог, оскільки позивач не довів невідповідність оскаржуваних пунктів кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а також порушення банком його прав. Тому суди обґрунтовано відмовили у задоволенні зустрічного позову про визнання недійсним кредитного договору у зв'язку з його безпідставністю та недоведеністю заявлених ОСОБА_2 вимог.

За змістом статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті та на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (в редакції, чинній на час укладання кредитного договору), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії (індивідуальної ліцензії) дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями).

Судами встановлено, що ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» має право здійснювати операції з валютними цінностями.

Доводи касаційної скарги щодо порушення прав позичальника внаслідок отримання кредиту в іноземній валюті - в доларах США, є необґрунтованими, оскільки наявність у позивача ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями надає йому право як видавати кредити в іноземній валюті, так і стягувати грошові кошти у цій валюті. Крім того, ОСОБА_2 на момент укладення договору не заявляв заперечень чи додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував умови кредитного договору.

Укладення ОСОБА_2 у 2008 року році із страховою компанією «Провіта» договору добровільного страхування від нещасних випадків та невиплата йому страховиком страхової суми не стосується прав та обов'язків сторін кредитного договору щодо повернення наданих у кредит грошових коштів і не звільняє позичальника від необхідності виконати свої зобов'язання перед кредитором.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що договір іпотеки є недійсним з тих підстав, що був підписаний та нотаріально посвідчений до вступу в силу умов кредитного договору, оскільки 11 червня 2008 року ОСОБА_2 уклав зі страховою компанією «Провіта» договір добровільного особистого страхування позичальника кредитної установи та договір добровільного страхування майна фізичних осіб. А тому, з 11 червня 2008 року і виник обов'язок у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» надати

ОСОБА_2 одноразово кредит, оскільки останній виконав вимоги

пункту 6.2 кредитного договору.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Крім того, касаційна скарга ОСОБА_2 містить клопотання про постановлення судом касаційної інстанції окремої ухвали стосовно суддів апеляційного суду Закарпатської області: Мацунича М. В., Ігнатюка Б. Ю., Куштана Б. П. Клопотання мотивоване тим, що ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року безпідставно було залишено без руху апеляційну скаргу ОСОБА_2 та надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору. Оскільки на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільнені від сплати судового збору за позовами про захист їх прав на всіх стадіях розгляду справ.

З оскаржуваної ухвали вбачається, що відповідачу за первісним позовом - ОСОБА_2 надано строк для усунення недоліків, а саме сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 2 041,35 грн.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з апеляційною скаргою на рішення місцевого суду, ОСОБА_2 ставив питання про скасування цього рішення в цілому, як в частинні первісних позовних вимог банку про стягнення з нього кредитної заборгованості, так і в частині зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору неукладеним та недійсним, визнання недійсним договору іпотеки. За подання до суду позовної заяви ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 855,77 грн (за позовну заяву майнового характеру, яка подана юридичною особою у розмірі 1,5 відсотка ціни позову).

За подачу апеляційної скарги, заявник необхідно було сплати судовий збір, визначений статтею 4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня

2011 року № 3674-VI, в редакції Закону України від 22 травня 2015 року № 484-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору», який набрав чинності 01 вересня 2015 року, 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги, що становить 2 041,35 грн.

Отже, апеляційний суд вірно визначив розмір судового збору лише в частині первісних позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, та не порушив права ОСОБА_2 як споживача фінансових послуг, звільненого від сплати судового збору на підставі статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до вимог якої споживачі звільнені від сплати судового збору за позовами про захист їх прав.

Таким чином, ухвала апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року відповідає вимогам закону.

Статтею 420 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у випадку і в порядку, встановлених статтею 262 цього Кодексу, може постановити окрему ухвалу.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Згідно з частиною десятою статті 262 ЦПК України суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення. Такі самі повноваження має Велика Палата Верховного Суду щодо питань передачі справ на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли.

Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлені під час розгляду справи порушення матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень.

Правові підстави для постановлення окремої ухвали відсутні.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 420 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Клопотання ОСОБА_2 про постановлення окремої ухвали залишити без задоволення.

Заочне рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року, ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 21 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і набирає законної сили з моменту її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А .О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська