ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 372/705/16-ц

провадження № 61-5532св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Потабенко Л. В., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась із позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні майном та відшкодування майнової шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 2 вересня 2003 року вона отримала у спадщину 1/2 частку будинку АДРЕСА_1. Позивач передала відповідачу ОСОБА_5 1/2 частку будинку з сараєм в оренду строком на рік та виїхала проживати до міста Києва.

Вказувала, що 25 грудня 2015 року вона дізналась про продаж 1/2 частки будинку. Прийшовши до будинку, виявила на дверях нові замки, а майно, що знаходилось в сараї, відсутнє. На прохання віддати ключі від будинку та сараю відповідач відмовила.

За таких обставин просила усунути перешкоди у користуванні сараєм та стягнути з відповідача вартість, що знаходилось у сараї, у сумі 48 360 грн.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довела обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, та не надала доказів в їх обґрунтування.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року залишено без змін з посиланням на його відповідність нормам матеріального та процесуального права.

У травні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій.

У касаційній скарзі зазначила, що сарай літер «А» не був предметом договору дарування від 30 липня 2007 року, тому відповідач, змінивши замок, фактично викрала у неї вказаний сарай та речі, які перебували в ньому.

Судами не враховано її звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення крадіжки, до якої надавався акт сусідів, що підтверджує факт крадіжки.

Вважає помилковим висновок судів про недоведеність вартості викраденого майна, оскільки вказані речі зроблені власними руками і ціну їх встановлювали згідно з розрахунками комісії, акт якої міститься у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами встановлено, що 30 липня 2007 року ОСОБА_4, яка діяла від себе особисто і від імені ОСОБА_6, та ОСОБА_5 уклали договір дарування 1/2 частки будинку АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Чеботар С. І; зареєстровано в реєстрі за № 5830.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно суди встановили, що власником 1/2 частки вказаного будинку є ОСОБА_5, а власником іншої 1/2 частки - ОСОБА_4

Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, право власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в такої особи. Із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням.

Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 382 ЦК України).

Згідно зі статтями 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, (далі - ЦПК України) в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішень судами попередніх інстанцій, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин,що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (статті 57, 58 ЦПК України, в цій же редакції).

Відповідно до статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судоми попередніх інстанцій кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтованого виходив з того, позивач, звертаючись із позовом про відшкодування шкоди, завданої викраденням майна, що знаходилось у сараї і зникло, не надала доказів існування цього майна, належності його позивачу та його дійсної вартості.

Посилання заявника у касаційній скарзі на факт її звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення злочину висновків про недоведеність позовних вимог не спростовують.

Твердження заявника про те, що вартість викрадених у неї речей підтверджується актом комісії є безпідставними, оскільки в їх обґрунтування позивачем не надано жодного доказу.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди з висновками судів на підставі встановлених обставин справи і містять посилання на факти, що не можуть бути предметом дослідження й оцінки судом касаційної інстанції. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення у справі Проніна проти України).

Таким чином, касаційний суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають; доводи заявника спрямовані на зміну оцінки доказів, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Оскільки суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 11 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик