Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 637/404/15-ц

провадження № 61-7888св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року у складі судді Стеганцова С. М. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Шаповал Н. М., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 10 лютого 2007 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2013 року.

У період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства вони придбали автомобіль «BMW-535 ЗНГ», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, і автомобіль «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, які відповідач напередодні ухвалення судом рішення про розірвання шлюбу відчужив на користь ОСОБА_6 і ОСОБА_7

Також за відповідачем зареєстрований з 20 березня 2008 року причеп легковий-В, № шасі (рами) НОМЕР_3, технічний талон НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_5.

Вважає, що вказані транспортні засоби були придбані сторонами в період шлюбу, а тому відповідно статті 70 СК України вони є спільною сумісною власністю подружжя та підлягають поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «BMW-535 ЗНГ», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1; визнати за ОСОБА_3 право власності на автомобіль «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2; визнати за ОСОБА_3 право власності на причеп легковий-В, № шасі (рами) НОМЕР_3, технічний талон НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_5; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію половини вартості автомобілю «BMW-535 ЗНГ», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 58 616,50 грн; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію половини вартості автомобілю «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, в розмірі 28 841,50 грн; стягнути з ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію половини вартості причепу легковий-В № шасі(рами) НОМЕР_3, технічний талон НОМЕР_4, свідоцтво НОМЕР_5, у розмірі 5 500 грн.

У поданих до суду у липні 2015 року запереченнях проти позову ОСОБА_3 зазначав, що ОСОБА_1 звернулася до суду з вимогами про поділ майна, яке не входить до складу спільного майна колишнього подружжя, оскільки було відчужено ними під час шлюбу (а. с. 47).

Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля «BMW-535 ЗНГ», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, у розмірі 58 616,50 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію половини вартості автомобіля «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, у розмірі 28 841,50 грн. Вирішено питання про поділ судових витрат. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що автомобілі «BMW-535 ЗНГ», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, було придбано в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі в інтересах сім'ї і вони є їхньою спільною сумісною власністю.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оскільки на момент розгляду справи ОСОБА_3 вже було відчужено спірні автомобілі без відома іншого з подружжя, то з відповідача (вигодонабувача) на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути вартість її частки у майні подружжя.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, обґрунтовуючи свою вимогу неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що поділ спільного майна подружжя шляхом здійснення виплати грошової компенсації одному з них може відбутися лише за умови згоди іншого подружжя прийняти запропоновану компенсацію з одночасним присудженням неподільного майна за другим з подружжя. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, тобто за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У суді було встановлено, що між позивачем та відповідачем відсутня згода щодо поділу спірного майна, але жоден з них не вносив суму компенсації на депозитний рахунок суду. Незважаючи на те, що відповідач не звертався до суду з позовом про присудження йому неподільного майна подружжя, якими є автомобілі «BMW-535 ЗНГ», «ВАЗ-2121040-120-40», та не вносив на депозитний рахунок суду грошову суму як компенсацію за вказане майно, місцевий суд присудив стягнення з нього на користь позивача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності подружжя. Крім того, присудивши на користь позивача компенсацію за частку у спільному майні, суд першої інстанції залишив усе майно, у тому числі й частку, за яку позивачу присуджена компенсація, у спільній власності. Спірне майно не відноситься до спільної сумісної власності, оскільки набуте за кошти, які належали особисто йому як приватному підприємцю, зареєстрованому з 2000 року. Позивач під час шлюбу з ним не отримувала таких доходів, які б дозволяли придбати хоча б якесь цінне майно, адже у зазначений період вона лише деякий час працювала як найманий робітник і отримувала зарплату, розмір якої ледве перевищував розмір мінімального прожиткового мінімуму. Судом не було з'ясовано джерела набуття ним автомобілів «BMW-535 ЗНГ» та «ВАЗ-2121040-120-40». До того ж відчуження зазначених у позові автомобілів відбулося під час шлюбу позивача з відповідачем, отже, діє презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, оскільки відповідно до частини другої статті 65 Сімейного кодексу України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Ухвалою від 25 березня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-7111 «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2018 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 10 лютого 2007 року до 01 вересня 2013 року перебували у шлюбі. Рішенням Шевченківського районного суду Харківської області від 01 вересня 2013 року про розірвання вказаного шлюбу встановлено, що з липня 2013 року шлюбні відносини сторін фактично припинені, вони не мають спільного сімейного бюджету, не ведуть спільне господарство, проживають окремо (а. с. 15).

У період шлюбу сторони придбали транспортні засоби: автомобіль

«BMW-535 ЗНГ», 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та автомобіль «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Згідно з довідками управління Державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області (УДАІ ГУМВС України в Харківській області) та наданих суду копій реєстраційних карток на транспортні засоби, автомобіль «BMW-535 ЗНГ» 1999 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, був придбаний і зареєстрований за відповідачем у справі 16 жовтня 2010 року, знятий з обліку відповідачем і зареєстрований за ОСОБА_6 09 серпня 2013 року, тобто після фактичного припинення шлюбних відносин сторін. Автомобіль «ВАЗ-2121040-120-40», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, був придбаний і зареєстрований за ОСОБА_3 04 грудня 2012 року, а 13 серпня 2013 року знятий з обліку з відповідача і зареєстровано 28 серпня 2013 року за іншою фізичною особою, родичем відповідача - ОСОБА_7

З вищевикладеного вбачається, що вказані транспортні засоби були придбані сторонами в період шлюбу, а продаж зазначених автомобілів було здійснено до розірвання шлюбу в судовому порядку, але після припинення фактичних шлюбних відносин та ведення спільного господарства.

Відповідно до висновків ТОВ «Альянс» про оцінку вартості майна від 03 квітня 2014 року, вартість автомобіля «BMW-535 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, складає 117 233 грн, а вартість автомобіля «ВАЗ-2121040-120-40», реєстраційний номер НОМЕР_2, - 57 683 грн (а. с. 56, 59).

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини першої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

Згідно із частиною 1 першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63 СК України, частиною першою статті 65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналізуючи вказані вище положення законодавства України, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошової компенсації, оскільки спірні автомобілі набуті сторонами за час перебування їх у шлюбі та відчужені відповідачем без згоди позивача, чим порушено право власності останньої.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що договори, за якими відчужено спірне майно, є правомірними, оскільки вони не оскаржувались позивачем у судовому порядку, що свідчить про її згоду як одного з членів подружжя на розпорядження таким майном.

Той факт, що ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, а відповідач не надав суду докази наявності її згоди на продаж спільного майна подружжя, вказує на необізнаність позивача щодо розпорядження відповідачем спільним майном подружжя.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про можливість захисту порушених прав позивача шляхом стягнення у порядку поділу спільного майна подружжя з відповідача на її користь половини вартості спірного майна.

Такі висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яким врегульовано правовідносини щодо поділу майна, яке є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Доводи касаційної скарги щодо невідповідності вартості автомобілів «BMW-535 ЗНГ», реєстраційний номер НОМЕР_1, 1999 року випуску, та «ВАЗ-2121040-120-40», реєстраційний номер НОМЕР_2, визначеної висновком ТОВ «Альянс» про оцінку вартості майна від 03 квітня 2014 року, реальній ринковій вартості задоволенню не підлягають, оскільки указана у цьому висновку вартість не спростована відповідачем, що в силу принципу змагальності є його процесуальним обов'язком у випадку заперечення позовних вимог.

Також не є підставою для задоволення касаційної скарги доводи заявника про відсутність підстав для стягнення компенсації, оскільки сторонами не було надано згоди на її отримання, а також не внесено на депозитний рахунок суду відповідних коштів.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_1, як колишня дружина, яка бажає стягнути на свою користь грошову компенсацію половини вартості спільного сумісного майна, виявила свою згоду на присудження їй такої компенсації.

Помилковими є твердження заявника про те, що для вирішення спірних правовідносин позивач повинна була обґрунтувати свій позов посиланням на статтю 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України, оскільки положення указаної норми ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою того співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1-4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

У справі, що розглядається, позивач, як співвласник майна, звернулась до суду із вимогами, у тому числі про отримання на свою користь саме компенсації вартості своєї частки у спільному майні, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі, що відрізняється від диспозиції статті 365 ЦК України, на яку посилається відповідач. Вимога про такий поділ майна не охоплюється диспозицією цієї норми.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та на їх правильність не впливають. Крім того, ці доводи уже були предметом апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначили характер спірних правовідносин учасників справи, встановили фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору та дійшли обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду Харківської області від 02 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк