Справа № 703/3090/17
11 травня 2018 року Смілянський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Опалинської О.П.
при секретарі судового засідання Бойко Л.М.
позивача ОСОБА_1
представника позивача ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Сміла цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -
ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.
Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 3 вересня 1983 року по 12 січня 2016 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В шлюбі ними була придбана квартира АДРЕСА_1. За час перебування у шлюбі необхідності переоформлення документації на квартиру не виникало, однак, після розірвання шлюбу вона неодноразово пропонувала зареєструвати право власності на квартиру, однак відповідач постійно ухилявся. В подальшому, після того, як відповідач звернувся з позовом про скасування сервітуту, вона дізналася, що останній зареєстрував за собою право власності на їх спільну квартиру. Оскільки, надати правовстановлюючі документи на квартиру відповідач відмовляється, а вищевказана квартира була придбана ними під час шлюбу, звернулася до суду з позовом та просить визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що з 3 вересня 1983 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу ними була придбана квартира АДРЕСА_1, в яку вони вселилися в 1983 році. Вищевказана квартира є кооперативною, пайові внески сплачувалися нею та відповідачем разом, коштами допомагали її батьки. Вказала, що у спірній квартирі вона зареєстрована з 1983 року по даний час. Крім того, зазначила, що відповідач протягом всього часу відмовлявся робити в квартирі ремонти, тому за допомогою її батьків, які надавали кошти, був добудований до квартири балкон. Просила визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю, визнати за нею право власності на ? частину вищевказаної квартири та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.
Представник позивача позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав повністю, просив визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3, визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частину вищевказаної квартири та стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. Крім того зазначив, що факт придбання квартири сторонами за період шлюбу підтверджується рішенням суду від 19 березня 2018 року, яке набрало законної сили, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення сервітуту.
Відповідач в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд вивчивши матеріали справи, надані докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи вважає позовну заяву ОСОБА_1 обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного.
Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України).
Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Пунктом 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України визначено, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: у тому числі визнання права.
За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце (офіційне тлумачення частини першої статті 58 викладене в аб. 2 ч. 2 рішення Конституційного Суду України № 1-рп/99 від 09 лютого 1999 року).
За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р.
До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.
З врахуванням наведеного вище до даних правовідносин підлягає застосуванню чинне на момент їх виникнення законодавство.
Відповідно до ст. 146 ЖК України поділ квартири в будинку житлово-будівельного кооперативу між членом кооперативу і його дружиною допускається в разі розірвання шлюбу між ними, якщо пай є спільною власністю подружжя і якщо кожному з колишнього подружжя є можливість виділити ізольоване жиле приміщення в займаній ними квартирі. Поділ квартири провадиться за згодою між колишнім одружжям, а в разі відсутності згоди - за рішенням суду.
Відповідно до п.9 постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У відповідності до ст. 22 КпШС України (який діяв на момент придбання сторонами будинку і до 01 січня 2004 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.
Згідно з ч.1 ст.28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.
З заочного рішення Смілянського міськрайонного суду від 4 грудня 2015 року вбачається, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, який був зареєстрований 3 вересня 1983 року, розірвано. Рішення суду вступило в законну силу (а.с. 11).
З оглянутої в судовому цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про припинення сервітуту вбачається, що ОСОБА_3 являється членом ЖБК «Прогрес» м. Сміла, вул. Свердлова, 95 згідно рішення Смілянського міського виконавчого комітету №766 від 8 грудня 1971 року в якому має однокімнатну квартиру, пайовий внесок дві тисячі сімсот рублів 93 копійки. Пайовий внесок виплачено повністю, що підтверджується довідкою №25 від 24 червня 1993 року.
Згідно довідки №183 від 31 жовтня 2012 року обслуговуючого кооперативу «Сміла», ОСОБА_3 є власником кооперативної квартири АДРЕСА_3 (а.с. 6 оглянутої справи).
Відповідно до довідки №997-о від 15 вересня 2016 року виданої КП «ЧООБТІ» Смілянський відділок, станом на 01 січня 2013 року за ОСОБА_3 зареєстрована квартира ІНФОРМАЦІЯ_1 (Свердлова) в м. Сміла Черкаської області (а.с. 32 оглянутої справи).
Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №74793075 від 05 грудня 2016 року, право власності на квартиру АДРЕСА_4 зареєстроване за ОСОБА_3 29 листопада 2016 року (а.с. 39 оглянутої справи).
Відповідно до довідки №329 від 07 липня 2016 року виданої обслуговуючим кооперативом «Сміла», власником квартири АДРЕСА_5 ( колишня Свердлова) в м. Сміла Черкаської області є ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який зареєстрований в ній з 27 березня 1987 року. Разом з ним у вказаній квартирі з 27 березня 1987 року зареєстрована колишня дружина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 18 оглянутої справи).
Вищевказані обставини встановлені рішенням Смілянського міськрайонного суду від 19 березня 2018 року, яке набрало законної сили 19 квітня 2018 року.
Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про власність" від 07 лютого 1991 № 697-XII член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру.
Згідно з ст. 17 ЗУ «Про власність» (чинного на момент виникнення правовідносин) при внесенні паю в ЖБК за рахунок коштів, одержаних внаслідок сумісної праці члена кооперативу, паєнагромадження, а після повного внесення паю - квартира є спільною сумісною власністю членів сім'ї, якщо інше не встановлено письмовою угодою сторін.
Відповідно до п. 11(б) постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при повному внесенні пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, у особи, яка має право на частку в пайових внесках, виникає право власності на відповідну частку квартири, дачі, гаража чи іншої будівлі.
Аналізуючи дані норми Закону, а також Примірний статут житлово-будівельного кооперативу, що затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 30 квітня 1985 року (з подальшими змінами та доповненнями), слід зробити висновок, що підставою виникнення права власності на кооперативну квартиру є повна сплата пайового внеску.
Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", до повної сплати пайового внеску за квартиру суд вирішує питання про право власності на частку в паєнагромадженні, а після завершення сплати - про право на частку в праві власності на квартиру залежно від належної особі частки у паєнагромадженні.
Відповідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України«Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи»від 18 вересня 1987 р, №9 зі змінами, при розгляді спорів про поділ квартири між подружжям, яке розлучилося, слід керуватисяст.146 ЖК України, ст. 15 Закону «Про власність», п.43 Примірного статуту ЖБК і законодавством про шлюб та сім'ю (ст.ст.22,24,28,29 КпШС України), враховуючи, що пай, внесений подружжям в ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира, є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах, а внесений одним з подружжя до вступу в шлюб пай є його особистим майном.
Отже, згідно пп. а) п.6 вказаної постанови Пленуму ВСУ, пай, внесений подружжям у ЖБК у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів, а також за рахунок коштів, подарованих подружжю або одержаних ним у позичку, а після повної сплати пайового внеску - квартира є їх спільним майном і підлягає поділу на загальних підставах.
З матеріалів цивільної справи вбачається, що спірна квартира АДРЕСА_5 (назва вулиці до перейменування Свердлова) в м. Сміла Черкаської області придбана під час перебування сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у шлюбі.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_4 пояснила, що з ОСОБА_1 та ОСОБА_3, в період їх шлюбу, вона підтримувала дружні відносини. Вказала, що у спірну квартиру подружжя ОСОБА_3 переїхало в 1983 році, квартира була кооперативна, за неї разом виплачували пайові внески. На даний час в квартирі проживає ОСОБА_1, утримує квартиру, робить поточні ремонти та сплачує комунальні послуги.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 пояснив, що з ОСОБА_3 перебуває у дружніх відносинах, та з його слів знає, що пайові внески за квартиру вони сплачували разом з дружиною, ОСОБА_1. В квартиру вселилися в 1983 році .
За таких обставин, суд вважає, що позов ОСОБА_1 є обґрунтованим, таким, що ґрунтується на вимогах закону, відтак, підлягає до задоволення.
Разом з тим, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.
Згідно зі ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги від 10 серпня 2016 року, квитанцію на оплату юридичних послуг від 27 вересня 2017 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю № 434 та квитанцію про оплату наданих послуг на суму 3000 тисячі гривень.
Відтак, суд вважає можливим задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат за надання правничої допомоги в розмірі 3000 гривень.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача понесені та документально підтверджені витрати за плату судового збору в розмірі 640 гривень.
Керуючись ст. 16 ЦК України, ст.ст. 22, 28 КЗпШС, ст. ст. 76, 81, 89, 133, 137, 141, 280, 263-265 ЦПК України, ст. 146 ЖК України, постановою Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», постановою Пленуму Верховного Суду України №9 від 18 вересня 1987 року "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи", постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», -

Позовну заяву задовольнити.
Визнати, що квартира АДРЕСА_5 (назва вулиці до перейменування Свердлова) в м. Сміла Черкаської області є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ( загальна площа 29,8 кв.м., житлова площа 15,9 кв.м.) частки кожного з яких складають по 1/2 частині.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_5 (назва вулиці до перейменування Свердлова) в м. Сміла Черкаської області ( загальна площа 29,8 кв.м., житлова площа 15,9 кв.м.).
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень сплаченого нею судового збору.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 3000 (три тисячі) гривень за надання правничої допомоги адвокатом.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Рішення може бути оскаржене позивачем в 30-денний строк з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Черкаської області.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо рішення не буде скасовано.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та проживає в ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає в ІНФОРМАЦІЯ_5.

Головуючий О.П.Опалинська