Ухвала

7 березня 2018 року

м. Київ

справа № 320/1441/16-ц

провадження № 61-11308ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1, поданою його представником - адвокатом ОСОБА_2, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення безпідставно набутого майна,

ВСТАНОВИВ:

2 лютого 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник - адвокат ОСОБА_2, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у

якому просив стягнути на його користь безпідставно набуті грошові кошти з ОСОБА_3 у розмірі 75 319 грн 72 коп., з ОСОБА_4 у розмірі

13 748 грн 83 коп.

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області рішенням від 15 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Апеляційний суд Запорізької області постановою від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі його представника ОСОБА_2 відхилив, а рішення суду першої інстанції залишив без змін.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з пунктом 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом

на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Отже, у даній справі ціна позову становить 89 068 грн 55 коп., яка станом

на 1 січня 2018 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (1 762*100=176 200 грн).

Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Право на касаційне оскарження прийнятих у справі судових рішень заявник обґрунтовує тим, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, так як рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають викладеному у постанові Верховного Суду України у справі № 6-88цс13 висновку щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах.

З рішень судів попередніх інстанцій вбачається, що відмовляючи в задоволенні позову суди дійшли висновку про недоведеність усіх умов, за наявності

яких виникають зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна, та необхідності застосування до спірних правовідносин статті 1212 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України.

Заявник вважає, що висновок Верховного Суду України у справі № 6-88цс13 про те, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб

з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певнихцивільних прав та обов'язків, стосується виключно ситуації, в якій існує певний правочин, умови якого спричиняють виникнення прав та обов'язків.

Проте таке твердження є помилковим, так як у постанові у справі № 6-88цс13 Верховним Судом України роз'яснено, що набутим або збереженим за відсутності правової підстави майно вважається у разі його набуття за відсутності положень закону, адмiнiстративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певнихцивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Згідно цих роз'яснень правовою підставою набуття майна виступають не лише правочини, а й інші передбачені статтею 11 ЦК України правомірні дії і юридичні факти.

Суди попередніх інстанцій, оцінивши подані сторонами докази, вважали встановленим, що заявник за власним рішенням, в зв'язку з тривалими особистими близькими стосунками, періодично перераховував ОСОБА_3 та її матері ОСОБА_4 грошові кошти в якості безоплатної матеріальної підтримки.

Встановивши такі обставини суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зазначив про відсутність підстав для висновку про безпідставність набуття відповідачами грошових коштів, які перераховувалися їм заявником, так як, відповідно до статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають не лише з прямо передбачених актами цивільного законодавства дій і юридичних фактів, а з інших дій, які не передбачені цими актами, проте за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають висновкам щодо застосування статті 1212 ЦК України, висловленим у постанові Верховного Суду України у справі № 6-88цс13.

Зміст наведених у касаційній скарзі обґрунтувань свідчить про те, що заявник

не погоджується з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів та заперечує проти обставин, які суд визнав встановленими на підставі поданих сторонами доказів.

Зазначаючи про невідповідність висновків судів першої та апеляційної інстанцій висновкам щодо застосування статті 1212 ЦК України, викладеним в постанові Верховного Суду України у справі № 6-88цс13, заявник посилається на існування обставин, які судами попередніх інстанцій не визнавалися встановленими і висновки щодо відмови у позові цими обставинами не обґрунтовувалися.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, вважає, що вона не містить обґрунтувань випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. Посилання заявника не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті

389 ЦПК України, ним не доведені, відповідно до пункту 1 частини другої

статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою

ОСОБА_1, поданою його представником - адвокатом ОСОБА_2, на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 15 лютого 2017 року та постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко