ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1472/18 Справа № 174/810/17 Суддя у 1-й інстанції - Данилюк Т.М. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

01 грудня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором б/н від 10.06.2010 року, в сумі 50890,52 гривень та витрат зі сплати судового збору в розмірі 1600 гривень. В обґрунтування позову ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що між ним та відповідачем 10.06.2010 року, був укладений кредитний договір, за яким останній отримав кредит у розмірі 12000,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту. Відповідач підтвердив підписом у заяві свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає договір про надання банківських послуг між ним та банком. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в ПриватБанку, які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Підписання вказаного договору є згодою відповідача прийняти будь-який розмір кредитного ліміту, встановленого банком та повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановленому кредитним договором. Станом на 06.11.2017 року загальна заборгованість відповідача за кредитним договором складає 50890,52 грн. На час звернення до суду відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає. Просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 50890,52 грн. та судові витрати у розмірі 1600,00 грн. (а.с.2-4).

Рішенням Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, інн. НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», 49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, , р/р № 3111 МФО № 305299, заборгованість по договору № б/н від 10.06.2010 року, на загальну суму 47990 гривень 97 копійок, яка складається з наступного: 10546,86 грн. - тіло кредиту; 21393,39 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 16050,72 грн. - нарахована пеня.

В іншій частині позовних вимог - відмовлено, також вирішено питання щодо судових витрат (а.с.а.с. 89-93,133-134).

В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати рішення й ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі (а.с.117-122).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що між сторонами склались правовідносини, що виникли в результаті укладення між ними кредитного договору.

Факт виникнення договірних правовідносин між позивачем та відповідачем підтверджуються анкетою-заявою про приєднання до умов та правил надання банківських послуг «ПриватБанком» від 10.06.2010 року (а.с.9), витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» 30 днів пільгового періоду та витягом умов та правил надання банківських послуг в «ПриватБанку» (а.с. 10-25).

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором б/н від 10.06.2010 року, укладеного між «ПриватБанком» та ОСОБА_1, станом на 06.11.2017 року за відповідачем рахується заборгованість в сумі 50890,52 грн., яка складається з наступного: 10546,86 грн. - тіло кредиту; 21393,39 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 16050,72 грн. - нарахована пеня; 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 2399,55 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 5-8).

На підставі Статуту, ПАТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником за всіма правами ЗАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 31).

Задовольняючи частково позовні вимоги про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконував свої зобов'язання у зв'язку із чим виникла заборгованість, за кредитним договором. Вирішуючи питання про розмір заборгованості, який підлягає стягненню, суд врахувавши положення ст. 549 ЦК України, прийшов до висновку про стягнення заборгованості в розмірі 47 990,97 грн., при цьому відмовив у задоволенні суми штрафів.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону та змісті договорів.

Так, за вимогами ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч.2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Як вбачається з правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконаного обов'язку новим, або у приєднані до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладання на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17.

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Отже, відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів слід відмовити

З матеріалів справи вбачається, що банк взяті на себе зобов'язання виконав у повному обсязі, а відповідач в порушення умов договору належним чином не виконував свої зобов'язання, у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Як вбачається з матеріалів справи, кредитний договір є правомірним, оскільки його недійсність законом прямо не встановлена та судом він недійсним не визнаний, а тому відповідно до ст. 204 ЦК України, є правомірним і повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

За змістом ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

З матеріалів справи не вбачається, що існуюче зобов'язання між сторонами було виконано, або припинено іншим шляхом, передбаченим ст. ст. 600-609 ЦК України, навіть після реалізації автомобіля на виконання рішення суду про звернення стягнення.

Отже, суд першої інстанції вірно встановив, що взяті на себе зобов'язання відповідач не виконав, виникла заборгованість внаслідок невиконання умов кредитного договору, а тому заборгованість дійсно підлягає стягненню на користь позивача в розмірі визначеному судом 1 інстанції, з урахуванням відмови у задоволенні позову в частині стягнення штрафів, а саме в сумі 47990,97 грн. станом на 06.11.2017 року, яка складається з наступного: 10546,86 грн. - тіло кредиту; 21393,39 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; 16050,72 грн. - нарахована пеня.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача штрафів, оскільки за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, на те, що банком пропущено строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки кредитний договір був укладений 10.06.2010 року, строк дії картки 2 роки, а позивач з позовом до суду звернувся лише в грудні 2017 року, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки як вбачається з виписки по рахунку останній платіж відбувся 27.12.2017 року шляхом переводу зі своєї картки через приват24, тобто відсутні підстави для застосування позовної давності. (а.с.77-84).

Доводи апеляційної скарги, щодо того, що кредитний договір в розумінні ст. 638 ЦК України є неукладеним, колегія суддів не бере до уваги, оскільки як вбачається із матеріалів справи, а саме з виписки по рахунку відповідачем протягом всього часу здійснювалися платежі з урахуванням умов та правил надання банківських послуг, з якими, таким чином, він повністю погоджувалася й виконував їх.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що банк самостійно списує кошти на погашення заборгованості, колегія суддів не приймає до уваги оскільки з виписки по рахунку вбачається, що відповідач також і самостійно через приват24 сплачував кошти на погашення заборгованості (а.с.109).

Доводи апеляційної скарги щодо наявності заборгованості за кредитним договором у визначеній у розрахунку сумі є безпідставними, оскільки відповідачем не спростовано розмір заборгованості, як і не надано доказів на спростування розрахунку, який надано позивачем, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої заперечення та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни судового рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 20 березня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: