Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 383/502/15-ц

провадження № 61-1536св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Черняк Ю. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області у складі судді Бондаренко В. В. від 08 жовтня 2015 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Суровицької Л. В., Авраменко Т. М., Гайсюка О. В., від 04 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк», банк) про визнання договору про надання споживчого кредиту та іпотечного договору недійсними і зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 04 липня 2008 року між ним та акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк», банк), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач надав йому кошти в сумі 30 000, 00 доларів США на споживчі потреби, які він зобов'язався повернути та сплатити проценти за користування грошима у порядку та на умовах, передбачених договором.

ОСОБА_3 вказував, що у спірному договорі не зазначено, що ПАТ «УкрСиббанк» є уповноваженим на здійснення валютних операцій, йому як споживачу не була надана достовірна інформація про це, а на час видачі кредиту банк не був уповноваженим надавати йому кредит готівковою в іноземній валюті, оскільки не мав відповідної ліцензії Національного банку України на здійснення валютних операцій, а генеральну ліцензію отримав лише у 2011 році.

Крім того, позивач зазначав, що всупереч вимогам законодавства під час підписання вищевказаного кредитного договору ПАТ «УкрСиббанк» не надало йому інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, повну та достовірну інформацію про послугу, що є предметом договору, внаслідок чого він був позбавлений можливості належно оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки.

Також ОСОБА_3 зауважив, що перед укладанням договору про надання споживчого кредиту відповідач не повідомив його, як споживача, у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням), зокрема таких, як витрати на страхування, адміністративні витрати, юридичне оформлення тощо.

При цьому, позивач вказував, що кредитний договір від 04 липня 2008 року зі сторони банку було підписано начальником відділення, але документального підтвердження повноважень даної особи до кредитного договору не надано, як і не надано доказів, чи мала дана особа відповідні повноваження та чи наділене такими повноваженнями від юридичної особи вказане відділення.

Крім того, ОСОБА_3 вважав умови спірного кредитного договору несправедливими, оскільки сума грошових зобов'язань у розрізі сукупної вартості кредиту на споживчі цілі у іноземній валюті, з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют, збільшилася більше ніж у 4-5 разів, ці витрати не пов'язані із збільшенням процентної ставки за користування кредитними коштами.

Позивач також посилався на те, що ПАТ «УкрСиббанк» під час укладення кредитного договору не попередило його про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором, які несе споживач, не надало інформації щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користуванням ним, у зв'язку із чим вважав, що така умова є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємницької діяльності, якою також вважав і включення відповідачем у договір умови про сплату процентів у валюті кредитування - у іноземній валюті, а не у гривні України.

Поряд із цим, ОСОБА_3 зазначав, що банк не ознайомив його з інформацією про сукупну вартість (ціну) договору у гривні на момент підписання і про остаточну ціну споживчого кредиту, не надав інформації про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування.

На підставі викладеного, позивач просив визнати договір про надання споживчого кредиту від 04 липня 2008 року, укладений між ним та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та іпотечний договір від 04 липня 2008 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4 недійсними, зупинити нарахування пені, процентів, штрафних санкцій за кредитним договором; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 04 липня 2008 року, а саме на квартиру АДРЕСА_1, а також зобов'язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути йому у натурі все, що банк отримав від нього на виконання умов спірного договору про надання споживчого кредиту від 04 липня 2008 року.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПАТ «УкрСиббанк» є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій та мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті на момент укладення спірного договору про надання споживчого кредиту; відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним відповідно до положень статей 203, 215, 230, 234 ЦК України, як укладеного внаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень статей 11, 15, 18, 19 та 21 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо його нечесної підприємницької діяльності та несправедливих умов договору, а позивачем не доведено введення його в оману під час укладення спірного кредитного договору; перед підписанням позивач мав можливість ознайомитися з текстом і умовами договору, власноручно підписав його та графік погашення заборгованості, при цьому, після укладення з банком спірного правочину продовжував здійснювати платежі на виконання умов кредитного договору, з урахуванням внесених змін.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовлено у зв'язку із спливом позовної давності. В іншій частині рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що банком не було надано позивачу повної та достовірної інформації про умови кредитування і сукупну вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту), про реальні витрати на супутні послуги під час укладення договору про надання споживчого кредиту від 04 липня 2008 року та на період до його повного виконання; термін повернення кредиту, визначений спірним договором не узгоджується із графіком погашення платежів за ним; у зв'язку із зміною страхових тарифів відповідно і змінювався розмір платежів за договорами страхування, про що позивача не було повідомлено.

Зазначені обставини суд апеляційної інстанції встановив з огляду, у тому числі, на висновок експерта від 20 травня 2017 року за результатами проведення судової економічної експертизи, у зв'язку із чим дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, однак з огляду на сплив строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, про застосування якого заявлено ПАТ «УкрСиббанк», відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

У грудні 2017 року ПАТ «УкрСиббанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року скасувати, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ПАТ «УкрСиббанк» мотивована тим, що відсутні передбачені Законом України «Про захист прав споживачів» правові підстави для визнання спірного договору недійсним; підписання позивачем договору про надання споживчого кредиту свідчить про те, що він погодився з усіма умовами, які вважав зрозумілими та справедливими; графік платежів, сукупна вартість кредиту та розрахунок реальної процентної ставки відповідають встановленим правилам споживчого кредитування, а спірним договором не передбачено інших ставок, крім процентної та будь-яких інших додаткових платежів чи несправедливих умов; протягом більше шести років ОСОБА_3 виконував усі умови кредитного договору, інформацію про які у повному обсязі банк надав йому перед укладенням цього договору.

У січні 2018 року ОСОБА_3 до Верховного Суду подав касаційну скаргу, в якій просить рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року та рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким вимоги його позову про визнання недійсними договору про надання споживчого кредиту та іпотечного договору задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що у представника ПАТ «УкрСиббанк» Кузнєцова О.В. не було повноважень на представлення інтересів; банком не надано повної інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та детальний розпис загальної вартості кредиту, а також не зазначено ціну договору, чим введено його як споживача в оману щодо ціни та процентної ставки за користування кредитними коштами, що підтверджується висновком судової економічної експертизи; на момент укладення спірного договору про надання споживчого кредиту ПАТ «УкрСиббанк» не мало відповідних повноважень на здійснення валютних операцій, його не повідомлено про переваги та недоліки схем кредитування, а складений відповідачем графік погашення кредиту свідчить про нечесну підприємницьку практику з боку банку; умови укладеного між сторонами договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, створюють істотний дисбаланс та погіршують його становище; про порушення свого права позивач дізнався після звернення до фахівця у галузі права та суду із вказаним позовом, у зв'язку із чим строк позовної давності ним не пропущено.

У березні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив ПАТ «УкрСиббанк» на касаційну скаргу ОСОБА_3, в якому зазначено про те, що правові підстави для визнання спірного договору про надання споживчого кредиту відсутні, з аналогічних підстав, заявлених ним у касаційній скарзі, у зв'язку із чим просить касаційну скаргу останнього відхилити, рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 року скасувати, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року залишити в силі.

11 квітня 2018 року ОСОБА_3 подав письмові пояснення, в яких зазначив про наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним, оскільки ПАТ «УкрСиббанк» при укладенні спірного договору приховало від нього об'єктивну інформацію щодо кінцевої вартості кредиту, ввело його в оману щодо реальної відсоткової ставки. Також зазначив, що ПАТ «УкрСиббанк» фактично здійснило перерахування коштів у національній валюті та допустило порушення, які встановлені у висновку судового експерта.

Перевіривши доводи касаційних скарг та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 04 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір про надання споживчого кредиту, за умовами якого банк зобов'язувався надати позивачу 30 000,00 доларів США (еквівалент 145 494,00 грн за курсом Національного банку України на день укладення цього договору), який в свою чергу зобов'язувався повернути вказані кошти та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтентних платежів у порядку і на умовах, визначених цим договором, а у повному обсязі - не пізніше 06 липня 2015 року (а.с.17-20, 20 зворот). Факт підписання договору сторонами не оспорюється.

Пунктом 1.2.2 спірного договору визначено, що сукупну вартість кредиту визначає «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (додаток № 1). Графік розрахований на дату підписання договору. Позичальник зобов'язується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом ануїтетних платежів у розмірі 575,00 доларів США у день сплати ануїтетних платежів.

Відповідно до пункту 10.13 договору про надання споживчого кредиту від 04 липня 2008 року підписання цього договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього, а перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Також судами попередніх інстанцій з'ясовано, що 04 липня 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_4, з метою забезпечення виконання зобов'язань за вищевказаним договором про надання споживчого кредиту, укладено іпотечний договір, предметом іпотеки згідно якого є нерухоме майно: квартира АДРЕСА_1 (т. 1 а. с.15-16).

Крім того, судами встановлено, що 12 червня 2009 року між сторонами у справі укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 04 липня 2008 року, згідно із якою ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», дійшли згоди про внесення змін до вищевказаного кредитного договору, зокрема про зміну графіка погашення за цим договором про надання споживчого кредиту, та встановили датою погашення 21 число кожного календарного місяця (т. 2 а. с. 222 зворот).

Також місцевим судом та судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з банківською ліцензію № 75 від 24 грудня 2001 року, виданою Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», має право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т. 1 а. с. 103).

Відповідно до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року, виданого Національним банком України АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 частини другої та частиною четвертою статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу (т. 1 а. с. 105), а також самого додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року «Перелік операцій, які має право здійснювати АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», останній має право здійснювати операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, ведення рахунків клієнтів (резидентів та нерезидентів) в іноземній валюті, ведення кореспондентських рахунків в уповноважених банках України в іноземній валюті та здійснення операцій з ними, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (т. 1 а. с. 107).

Статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом.

Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями.

Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»).

У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028).

Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).

Місцевий суд, з висновками якого у цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, встановивши, що законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу (статті 192, 524, 533 ЦК України), а також правомірність діяльності банків на підставі відповідних ліцензій по наданню кредитів в іноземній валюті, наявність належних дозвільних документів у АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», на момент укладення із ОСОБА_3 спірного договору про надання споживчого кредиту, а також відсутність станом на 04 липня 2008 року законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, дійшов обґрунтованого висновку про наявність у відповідача на той час права надавати споживчий кредит в іноземній валюті та вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті, зокрема й від ОСОБА_3 Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком, у тому числі й суду апеляційної інстанції про недоведеність та безпідставність заявлених ОСОБА_3 позовних вимог про визнання укладеного між сторонами договору про надання споживчого кредиту недійсним із вищевикладених підстав, а також з огляду на те, що сам позивач з умовами кредитування (вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті) погодився.

Також судами попередніх інстанції обґрунтовано відкинуто доводи ОСОБА_3, про те, що саме по собі неповідомлення банком про зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання спірного договору про надання споживчого кредиту недійсним, з огляду на те, що позивач, добровільно погодившись на отримання кредиту в іноземній валюті, діяв на власний розсуд та ризик і сам повинен був передбачати у момент укладення договору можливість зміни курсу української гривні до іноземної валюти. Фактично отримавши від АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», кошти у національній валюті, виходячи з курсу іноземної валюти по відношенню до гривні, позивач не висловлював заперечень з цього приводу, кошти використав на власний розсуд.

Поряд із цим, колегія суддів не може погодитися із рештою висновків апеляційного суду щодо наявності підстав для визнання спірного договору від 04 липня 2008 року недійсним у цілому у зв'язку із недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів» з наступних підстав.

Вказуючи про невідповідність спірного договору про надання споживчого кредиту вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», судом апеляційної інстанції в основу рішення покладено висновок експерта від 10 травня 2017 року за результатами проведення судової економічної експертизи, в якому зазначено: реальна процентна ставка за договором становить 18,95 % та є вищою від визначеної договором реальної процентної ставки та процентної ставки за користування кредитом, при цьому абсолютне значення подорожчання кредиту є вищим від визначеного договором, що не відповідає Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженим Постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року та Закону України «Про захист прав споживачів» (абз. 2 пункту 1, абз. 2 пункту 3 висновку); щомісячні платежі становлять від 575,00 доларів США до 1033,79 доларів США (пункт 2 цього висновку), а документальні підтвердження надання кредиту відсутні (пункт 3 даного висновку).

Решта висновків експерта (пункти 4, 5) стосуються Положення про кредитування ПАТ «УкрСиббанк» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року, та у підсумку відповідей на питання законності методу нарахування банком процентів за договором про надання споживчого кредиту не надають.

З огляду на вищевказаний висновок експерта, апеляційний суд дійшов висновку, що спірний договір суперечить вимогам чинного законодавства у частині ненадання інформації ОСОБА_3 про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що стосується реальної процентної ставки за договором.

Згідно з частинами першою та третьою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення між сторонами додаткової угоди, банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача.

Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Нормами цивільного законодавства передбачено як визнання правочину недійсним в цілому, так і визнання недійсним окремих його положень, а також передбачено можливість визнання правочину недійсним в цілому, якщо недійсність окремих його положень тягне за собою недійсність інших його частин і недійсність правочину в цілому.

Встановивши на підставі висновку експерта ті обставини, що банком не була надана позивачу повна та достовірна інформація про умови кредитування і сукупну вартість кредиту у частині, що стосується реальної процентної ставки, яка є на 3,42 % вище визначеної у графіку платежів, апеляційний суд при відсутності достатніх даних для визнання решти умов і договору в цілому несправедливими, відсутності достатніх даних щодо нечесної підприємницької практики чи введення позивача в оману, безпідставно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання договору недійсним у цілому, не встановивши всупереч статті 217 ЦК України обставин, які можна було кваліфікувати як несправедливі умови і які могли мати наслідком недійсність договору загалом. Судом апеляційної інстанції залишено поза увагою, що позивач отримав кошти за договором в еквіваленті до іноземної валюти, протягом більше шести років з моменту укладення спірного договору, а також після підписання додаткової угоди до нього здійснювавплатежі на виконання умов кредитного договору з урахуванням внесених змін.

У випадку сплати процентів за користування кредитом у більшому розмірі, ніж той, що передбачений умовами договору, позивач має право на проведення відповідного перерахунку, або повернення зайво сплачених коштів.

Апеляційний суд, встановивши, що позивача не було повідомлено про дійсний розмір процентної ставки за кредитом, дійшов помилкового висновку про скасування рішення суду першої інстанції. У результаті розгляду справи не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту позивач діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши, характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_3 без заперечень отримав кошти в національній валюті у розмірі, який був еквівалентний сумі кредитного договору, визначеній в іноземній валюті.

Посилання суду апеляційної інстанції на ненадання відповідачем ОСОБА_3 інформації щодо договорів страхування колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вказані договори є самостійними окремими правочинами, питання про визнання недійсними яких у межах даної справи позивач не ставив.

Що стосується посилання апеляційного суду на розбіжності, зазначені у договорі про надання споживчого кредиту від 04 липня 2008 року, а також графіку платежів до цього договору щодо дати здійснення останнього платежу, то колегія суддів зазначає про їх помилковість з огляду на те, що вказаними документами передбачено однаковий термін остаточного погашення заборгованості - липень 2015 року (т. 2 а. с. 216, 221 зворот), а з урахуванням положень додаткової угоди від 12 червня 2009 року - періодично до 21 числа календарного місяця, тобто вони містять однакову достовірну інформацію. При цьому обидва зазначені документи підписані ОСОБА_3

На підставі вищевикладеного, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухвалені рішення про відмову в позові були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 04 грудня 2017 рокускасувати, а рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 08 жовтня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк