справа № 179/1645/17
провадження № 2/179/75/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2018 року Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області у складі

головуючого судді Ковальчук Т.А.

при секретарі Солодовій І.М.

за участю

позивача (відповідача) ОСОБА_1

відповідача (позивача) ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: відділ у Магдалинівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Магдалинівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

04 жовтня 2017 року до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: відділ у Магдалинівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Магдалинівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя.

Позивач посилається на те, що сторони перебували у шлюбі з 20.09.1997 року по 28.06.2009 року.

За період шлюбу 24.03.2004 року сторонами було набуто житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Супруна, 103, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області з присадибною земельною ділянкою площею 0,605 га, яка була оформлена за договором дарування, у звязку із тим, що при оформленні договору купівлі-продажу, необхідно було сплатити значну суму податків.

Позивач зазначає, що земельну ділянку сторони оформили за договором дарування з метою уникнути сплати податків, у звязку із чим цей правочин є нікчемним, тобто удаваним, який необхідно визнати в судовому порядку недійсним.

Домоволодіння та присадибна земельна ділянка зареєстровані на імя відповідача. Позивач вважає, що вказане майно є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, кожен із подружжя має рівні частки.

На підставі наведеного, позивач звертається до суду та прохає визнати договір дарування земельної ділянки від 24.03.2004 року недійсним та визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку та земельної ділянки розташованих за адресою вул. Супруна, 103, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області набутих в період шлюбу.

04 грудня 2017 року до суду надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.

ОСОБА_4 посилається на те, що шлюб між сторонами був розірваний 21 вересня 2010 року та період шлюбу 26.03.2010 року сторонами було набуто житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Супруна, 57, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області.

ОСОБА_4 посилався на те, що сплатив з житловий будинок 3 650 грн., а ОСОБА_1 сплатила кошти в розмірі 3 650 грн. Оскільки ОСОБА_4 сплатив більшу частину коштів за житловий будинок, тому звертається до суду та прохає визнати за ним право власності на 2/3 частини житлового будинку розташованого за адресою: вул. Супруна, 57, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області набутого в період шлюбу та встановити порядок користування земельною ділянкою.

У судовому засіданні позивач (відповідач) первісні позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, зазначивши, що житловий будинок із земельною ділянкою по вул. Супруна, 103, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області придбані ними в період шлюбу, тому вважає це майно спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що дійсно раніше у 2010 році зверталася до суду із вимогами щодо поділу зазначеного спільного майна подружжя, однак позов було залишено без розгляду за її заявою. ОСОБА_1 заперечила проти зустрічного позову, зазначивши, що житловий будинок розташований за адресою: вул. Супруна, 57, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської областідійсно був придбаний сторонами в період шлюбу, однак за її власні кошти, оскільки вони не проживали однією сімєю з серпня 2009 року.

Відповідач (позивач) в судовому засіданні заперечив проти первісних позовних вимог, зазначивши, що житловий будинок та присадибна земельна ділянка по вул. Супруна, 103, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області придбані ним в період шлюбу за власні кошти. Крім того, ОСОБА_2 зазначив, що шлюб між сторонами розірвано 21 вересня 2010 року та у цьому ж році ОСОБА_5 зверталася до суду із вимогами щодо поділу спільного майна подружжя, однак ухвалою суду від 20.12.2010 року позов було залишено без розгляду, оскільки його колишня дружина не бажала поділу майна. В період з часу розірвання шлюбу житловий будинок в якому він проживає збільшився у площі та зроблено ремонт за його власні кошти. ОСОБА_2 підтримав зустрічні позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позові.

Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи та надані сторонами докази, вважає, що у задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав.

Судом встановлено, що 20 вересня 1997 року між сторонами був укладений шлюб, який розірвано 21 вересня 2010 року (а. с. 31).

Під час шлюбу 24 березня 2004 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок (а. с. 10-11) та за договором дарування земельну ділянку, які розташовані по вул. Супруна, 103, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області(а. с. 61).

22 березня 2010 року ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок розташований за адресою: вул. Супруна, 57, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської області на підставі рішення виконкому Казначеївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області № 6 від 22.03.2010 року (а. с. 57).

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Згідно ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

У відповідності до вимог ст. ст. 717, 719 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Разом з тим згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У звязку із наведеним, суд дійшов висновку про те, що про укладення спірного договору щодо дарування ОСОБА_2 спірної земельної ділянки, стало відомо ОСОБА_1 24 березня 2004 року, а про порушення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 дізналася після розірвання шлюбу, 30 жовтня 2010 року звернувшись до суду із вимогами про поділ майна подружжя, де позов 20 грудня 2010 року було залишено без розгляду на підставі поданої нею заяви (а. с. 32).

Оскільки ОСОБА_1 із зазначеним позовом звернулась до суду поза межами позовної давності та ОСОБА_2 у своїй заяві від 02.11.2017 року міститься прохання про застосування строків позовної давності, у звязку із чим вказані обставини є підставою для відмови в позові.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд приходить до наступного висновку.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:

1) час набуття майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Судом встановлено, що під час шлюбу 22 березня 2010 року ОСОБА_1 набула у власність житловий будинок по вул. Супруна, 57, с. Казначеївка Магдалинівського району Дніпропетровської областіна підставі рішення Казначеївської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (а. с. 35). Вказаний житловий будинок був набутий ОСОБА_1 в період коли шлюбні відносини між сторонами були припинені, що ними підтверджено в судовому засіданні. Крім того, ОСОБА_2 у позовній заяві про розірвання шлюбу від 28.10.2009 року вказано, що сторони не проживають разом з серпня 2009 року.

У звязку з викладеним у разі набуття у власність ОСОБА_1 майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 57, 60, 61, 63, 69, 70 СК України, ст. 267 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10-13, 81, 263-265, 268 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: відділ у Магдалинівському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Магдалинівського районного нотаріального округу ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя відмовити.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено 23 лютого 2018 року.

Суддя Т.А.Ковальчук