АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/989/17-ц 22-ц/774/180/К/18
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 212/989/17-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3, Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадженняапеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року, яке ухвалене суддею Чайкіним І.Б. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 26 липня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, виконавчого комітету Покровської районної у місті ради, про визнання недійсним та скасування рішення та свідоцтва про приватизацію, скасування реєстрації права власності.

В обґрунтування позову зазначила, що з кінця 2002 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 й ІНФОРМАЦІЯ_2 народила доньку ОСОБА_5, батьком якої за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 07.11.2016 року визнано ОСОБА_4

12.07.2016 року внаслідок нещасного випадку ОСОБА_4 загинув, після смерті якого відкрилася спадщина на належне йому за життя майно - частину квартири № 61 в будинку № 30 на бульварі М. Василевського в Кривому Розі, яку, як повідомляв ОСОБА_4, він приватизував разом з матір'ю.

Після смерті ОСОБА_4 вона, діючи в інтересах дитини, звернулася до Другої криворізької державної нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, але нотаріус повідомила їй, що квартира АДРЕСА_1 не була приватизована на ім'я померлого.

Посилаючись на те, що протягом останніх років ОСОБА_4 проживав однією сім'єю з матір'ю та братом, вони вели спільне господарство та побут, спільно утримували спірну квартиру, вважає незаконною приватизацію вищевказаної квартири відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а право ОСОБА_4 на приватизацію порушеним.

За таких обставин, просила суд визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Покровської районної у місті ради в частині приватизації квартири за адресою: АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності, видане на підставі рішення виконавчого комітету Покровської районної у місті ради на квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 30.03.2017 року в якості третьої особи до участі у розгляді справи залучено виконавчий комітет Криворізької міської ради.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 року, описку в якому виправлено ухвалою того ж суду від 15 вересня 2017 року, ОСОБА_1 відмовлено в задоволенні позову.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та закриття провадження у справі з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки нею було заявлено тільки вимоги про скасування права власності та визнання нечинними правовстановлюючих документів без визнання права власності на частину спірної квартири, а тому спір підлягає розгляду виключно в адміністративному судочинстві. Також зазначила, що ОСОБА_4 був членом сім'ї ОСОБА_2 й на нього, як на члена сім'ї надавалася спірна квартира, що доводиться ордером, який судом першої інстанції не був належним чином оцінений, не погоджується також позивач й з правовою оцінкою суду довідки ЖБК «Рассвет-21» від 23.03.2017 року.

В письмових запереченнях на апеляційну скаргу, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційній суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_9, які, кожен окремо,підтримали доводи апеляційної скарги та наполягали на її задоволенні, відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили її залишити без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та письмових заперечень на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року за № 2147-VІІІ, яким викладено в нових редакціях тексти, зокрема, Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до п. 9 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (в редакції Закону України від 03.10.2017 № 2147-VІІІ) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчиненні окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Враховуючи те, що оскаржуване рішення суду ухвалене судом під час дії Цивільного процесуального кодексу України в редакції від 18.03.2004 року, законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення перевіряється відповідно до положень такого кодексу.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03.03.2014 року відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подано заяву про приватизацію квартири АДРЕСА_1(а.с. 51).

Рішенням виконкому Жовтневої районної у м. Кривому Розі ради № 126 від 19.03.2014 року безоплатно передано: ОСОБА_2 та ОСОБА_10 - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 43,6 кв.м., у приватну спільну, часткову власність, по 1/2 частині кожному (а.с. 62).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4, який доводиться рідним сином відповідача ОСОБА_2 та батьком неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7, 9).

Позивач ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 звернулася до Другої Криворізької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті померлого ОСОБА_4 (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення майнових прав ОСОБА_4, при здійсненні приватизації спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з приписами ст. 58 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Аналогічні норми закріплено й у ст. ст. 76-83 ЦПК України, редакції станом на час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону.

Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом.

Правові підстави приватизації житла, що знаходиться в державній власності та процедура її здійснення визначається Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року та Положенням про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 15 вересня 1992 року (далі - Положення).

Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінню, яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Пунктом 5 Положення передбачено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло.

При цьому, як встановлено ч. 2 ст. 64 ЖК України, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на 05.02.2014 року у квартирі АДРЕСА_1 мешкали і мали право на житло ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 54), які й увійшли до складу осіб, які приватизували зазначену квартиру.

Згідно довідки ЖБК «Рассвет-21» від 23.03.2017 року ОСОБА_4 з 10.08.2010 року проживав у квартирі АДРЕСА_2 та був зареєстрований за цією адресою з 13.01.2014 року по день смерті - 12.07.2016 року ( а.с.30).

При цьому, за життя ОСОБА_4 не заявляв вимог про те, що він має право на проживання у квартирі АДРЕСА_1 та на її приватизацію.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не було досліджено ордер на спірну квартиру не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки, як уже зазначалося судом вище, передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), а не щодо тих громадян на ім'я яких видавався ордер на зайняття житлового приміщення.

Оскільки, згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що приватизацією спірної квартири не було порушено право малолітньої ОСОБА_5, як спадкоємця ОСОБА_4, оскільки за життя останній не набув право на приватизацію цією квартири та не заявляв жодних вимог щодо незаконності такої приватизації.

Доводи апеляційної скарги про те, що даний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства є надуманими та спростовуються наступним.

Відповідно до ст. 15 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року № 3, суди мають керуватися тим, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають із будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб'єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

Також слід враховувати, щов порядку цивільного судочинства підлягають розгляду справи за позовом, що об'єднує вимоги, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства,якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий.

Згідно з роз'ясненнями п. 21 зазначеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якщо орган державної влади та/або орган місцевого самоврядування (суб'єкт владних повноважень) бере участь у справі не на виконання своїх владних повноважень, а з інших правових підстав; не здійснює владних управлінських функцій щодо іншого учасника спору (наприклад, надання згоди іншому співвласнику житлового будинку на виконання переобладнання та перепланування), то залежно від змісту вимог і суб'єктного складу сторін справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року.

Враховуючи положення ст. 1 ЦПК України, в редакції від 18.03.2004 року, та ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС), не є публічно-правовим і розглядається у порядку цивільного судочинства спір між органом державної влади та/або органом місцевого самоврядування (суб'єктом владних повноважень) як суб'єктом публічного права та суб'єктом приватного права, в якому управлінські дії суб'єкта владних повноважень спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав фізичної особи. У такому випадку це спір про право цивільне, незважаючи на те, що у спорі бере участь суб'єкт публічного права, а спірні правовідносини врегульовано нормами цивільного та адміністративного права.

У таких спорах орган місцевого самоврядування реалізує свої повноваження власника державного житлового фонду, тобто перебуває з громадянином не у публічно-правових, а у приватноправових відносинах.

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Орган місцевого самоврядування може ставати учасником цих правовідносин як носій владних повноважень, завдяки яким він забезпечує відчуження квартир (будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України, тобто забезпечує можливість громадянам реалізувати своє конституційне право на житло, тобто такі спори підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 25 липня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 квітня 2018 року.

Головуючий:

Судді: