Постанова

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 667/4941/14-ц

провадження № 61-44330св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Лесько А. О. та Мартєва С. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4

відповідач - ОСОБА_5

третя особа - Друга державна нотаріальна контора

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 06 вересня 2018 року (у складі суддів: Базіля Л. В., Бугрика В. В. та Семиженка Г. В.),

ВСТАНОВИВ :

В червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ДругаХерсонська державна нотаріальна контора про визнання недійсним заповіту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що вона є онукою померлої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 склала на користь позивачки заповіт, за яким призначила ОСОБА_4 спадкоємицею всього свого майна.

Згодом, 18 січня 2013 року ОСОБА_7 склала новий заповіт на все належне їй майно на ім'я ОСОБА_5, у зв'язку з чим позивачка звернулась з цим позовом до суду та просила з підстав статті 225 ЦК України визнати недійсним заповіт від 18 січня 2013 року, оскільки такий заповіт був вчинений ОСОБА_7 у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. На підставі зазначеного, вважає заповіт складений ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 недійсним, відповідно до частини першої статті 225 ЦК України.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Херсонської області від 6 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

18 вересня 2018 року ОСОБА_4 звернулась до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 6 вересня 2018 року. Просила скасувати ці судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити та визнати недійсним заповіт ОСОБА_7 від 18 січня 2013 року, посилаючись на те що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими та такими, що постановленні на підставі висновку судово-психіатричної експертизи № 47 від 30 січня 2017 року, який проведено із порушенням Порядку проведення судово-психіатричних експертиз, затверджений наказом МОЗ України № 397 від 8 жовтня 2001 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу № 667/4941/14-ц з Херсонського міського суду Херсонської області.

В жовтні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_4 до Верховного Суду не надходили.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судове рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши доводи касаційної скарги ОСОБА_4 Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судами першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_8 та ОСОБА_7

4 травня 1998 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким заповів ОСОБА_7 належну йому на праві власності частину спірної квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_8 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 заповіла все своє майно ОСОБА_4 Зазначений заповіт посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Стадник І. В. за реєстровим номером 3475.

18 січня 2013 року ОСОБА_7 склала новий заповіт, який посвідчений державним нотаріусом Другої Херсонської державної нотаріальної контори, Семенихіною В. І. за реєстровим 3475, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла все належне їй на праві приватної власності майно відповідачу ОСОБА_5 У зв'язку з хворобою заповідача, заповіт складено та посвідчено за адресою: АДРЕСА_1. Заповіт було складено в присутності свідків: ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13

7 лютого 2013 року ОСОБА_7 померла.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що ОСОБА_7 на момент вчинення оспорюваного заповіту від 18 січня 2013 року могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а ознаки органічного патопсихологічного симптомокомплексу: порушення пам'яті, порушення психічного стану, зміна особистості не носили вираженого характеру, що підтверджується висновком посмертної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 47 від 30 січня 2017 року. Тобто твердження позивача ОСОБА_4 про те, що під час складення ОСОБА_7 заповіту на користь ОСОБА_5 заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними спростований актом судової психолого-психіатричної експертизи.

Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, суд для з'ясування обставин, що мали значення для правильного вирішення спору, призначив у цій справі посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою цієї статті визначено, що ці дані встановлюються, у тому числі, висновками експертів.

За змістом частин першої та другої статті 102 цього Кодексу висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що висновок судово-психіатричної експертизи № 47 від 30 січня 2017 року, було проведено із порушенням Порядку проведення судово-психіатричних експертиз, затверджений наказом МОЗ України № 397 від 8 жовтня 2001 року (далі Порядок), а саме: порушення пункту 25 Порядку у висновку не зазначене відділення, яке проводило експертизу; порушення пункту 3 Порядку, щодо відсутності посилання на наказ керівника експертної установи (підрозділу) про затвердження складу комісії; відсутність посилання на свідоцтво про присвоєння кваліфікації; порушення пункту 7 Порядку; порушення пункту 12 Порядку, щодо не зазначення кількісного складу експертів; порушення пункту 22 порядку, щодо терміну проведення експертизи, не знайшли свого підтвердження, оскільки судами першої та апеляційної інстанції було досліджено та встановлено, що такий висновок містить необхідну інформацію щодо предмета доказування, а експертиза проведена у відповідності до норм ЦПК України та Порядку проведення судово-психіатричних експертиз, затверджений наказом МОЗ України № 397 від 8 жовтня 2001 року, не знайшли свого підтвердження. Зазначена експертиза відповідає усім вимогам Порядку проведення судово-психіатричних експертиз, затверджений наказом МОЗ України № 397 від 8 жовтня 2001 року та узгоджений із іншими доказами дослідженими під час розгляду судами попередніх інстанцій цієї справи.

Так у висновку судово-психіатричної експертизи № 47 від 30 січня 2017 року містяться всі необхідні данні: експертиза була проведена клінічним закладом «Херсонська обласна психіатрична лікарня»; затверджена Наказом МОЗ України № 527 від 28 липня 2014 року; комісійна у складі: голови: завідувач судово-психіатричним відділенням лікар судово-психіатричний експерт вищої категорії з експертним стажем 5 років (стаж лікаря-психіатра 19 років) - ОСОБА_14, членів комісії: лікар судово-психіатричний експерт (стаж лікаря-психіатра 5 років) - ОСОБА_15, лікар судово-психіатричний експерт з експертним стажем 3 роки (стаж лікаря-психіатра - 14 років) - ОСОБА_16, психолог судовий експерт вищої категорії, 2-го кваліфікаційного класу 7-го рангу (експертний стаж 21 рік) - ОСОБА_17 та лікаря-доповідач: заступник головного лікаря по медичній частині лікар судово-психіатричний експерт з експертним стажем 5 років (стаж лікаря психіатра 17 років) - ОСОБА_18

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо терміну проведення експертизи спростовуються матеріалами справи, які були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції, оскільки для проведення такої експертизи необхідні були додаткові відомості та документація, які потребують час для їх зібрання, а отже строки передбачені пунктом 22 Порядку проведення судово-психіатричних експертиз, затверджений наказом МОЗ України № 397 від 8 жовтня 2001 року не були порушені.

Отже, з вищезазначеного вбачається що судово-психіатричної експертизи № 47 від 30 січня 2017 року відповідає вимогам Порядку проведення судово-психіатричних експертиз, затверджений наказом МОЗ України № 397 від 8 жовтня 2001 року, а доводи касаційної скарги ОСОБА_4 зводяться до переоцінки доказів, незгоди із судовим рішенням та висновком експертизи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховний Суд у складі колегії суддів вважає, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

З огляду на наведене, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій постановлені з додержанням норм матеріального та процесуального права та правильне застосовування ними норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, підстав для відкриття касаційного провадження немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 17 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Херсонської області від 6 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв