Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 368/1890/14-ц

провадження № 61-5611св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_1,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року у складі судді Закаблука О. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Данілова О. В., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики, пені та процентів за користування позикою.

Позовна заява мотивована тим, що 1 жовтня 2010 року між нею та відповідачем було укладено письмовий договір позики, за умовами якого вона передала позичальнику грошові кошти у розмірі 8 тис. доларів США на строк до 1 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою процентів у розмірі 2 % від розміру позики.

Відповідно до умов позики, що зазначені у договорі, відповідач взяла вказані грошові кошти для будівництва автомагазину та станції для монтажу автошин по АДРЕСА_1 на місці тимчасового торгівельного павільйону, що належить їй на праві приватної власності.

Укладений договір позики грошових коштів між нею та відповідачем є письмовим правочином, в окремому абзаці якого відповідач за отримання грошових коштів розписалась та поставила власну печатку суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 1.3. договору після закінчення строку повернення позики відповідач в разі неспромоги повернути всю суму позики, то на протязі 10 днів зобов'язується за власні кошти оформити договір іпотеки з нею на земельну ділянку, автомагазин та станцію для монтажу автошин.

У порушення умов договору відповідач з 1 жовтня 2010 року до лютого

2012 року проценти за користування грошовими коштами не сплачувала та відмовлялася оформляти договір іпотеки, посилаючись на те, що найближчим часом поверне всю суму боргу з урахуванням процентів за весь час користування грошовими коштами.

Протягом 2011 року та на даний час вона пред'являла відповідачу усні вимоги згідно договору та положень діючого цивільного законодавства щодо повернення заборгованості за договором позики, на що відповідач відреагувала, сплативши 12 500 грн, що за курсом Національного банку України в день сплати складало 1 564,29 доларів США. Тобто згідно статті 534 ЦК України сплачено проценти за листопад - грудень 2010 року та січень - липень 2011 року повністю. За серпень 2011 року залишилась заборгованість в сумі 35,71 доларів США.

З часу останньої сплати відповідач відмовлялась виконувати належним чином свої грошові зобов'язання, передбачені договором щодо повернення позики, всіма можливими способами ухиляється від виконання своїх зобов'язань і до теперішнього часу не виконала свої зобов'язання, порушивши строки повернення суми коштів, передбачених частиною першою статті 1049 ЦК України.

За таких обставин, з урахуванням уточнених позовних вимог, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь основну суму заборгованості за договором позики, що складає грошову суму коштів станом на 18 січня

2016 року у розмірі 195 063 грн 69 коп.; проценти за користування позикою

у розмірі 209 903 грн 48 коп.; пеню за порушення нею зобов'язання за договором позики у розмірі 71 393 грн 31 коп., а також судові витрати.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору позики від 01 жовтня 2014 року недійсним.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що нею не отримувалися кошти

від ОСОБА_1, а договір позики від 01 жовтня 2014 року був нею підписаний під тиском та погрозами з боку ОСОБА_1

Правочин було укладено у формі договору поруки, хоча предметом такого договору є не надання грошових коштів у власність позичальника та повернення їх з урахуванням сплати відсотків за їх користування, а факт прямого втручання у її особисте життя шляхом встановлення меж на використання коштів, обмеження права на вільне володіння та користування тимчасовим торгівельним павільйоном шляхом вилучення правовстановлюючих документів на нього, а також документів, що підтверджують право оренди земельної ділянки під ним, зобов'язання викупити у органів місцевого самоврядування земельну ділянку без будь-яких обумовлень такої можливості, побудувати станцію для монтажу автошин, зобов'язання у майбутньому укласти договір іпотеки на майбутній ймовірний об'єкт нерухомості.

Зазначені дії вона мала б виконати у безумовному порядку, за нібито отримані від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 8 тис. доларів США.

Також вказувала на те, що ОСОБА_1 у своїй позовній заяві зазначала, що нею частково сплачувались грошові кошти на виконання умов договору позики, але доказів такої сплати остання не надала, однак вона у свою чергу посилається на те, що не здійснювала жодних платежів на користь ОСОБА_1

Ураховуючи викладене, просила суд визнати договір позики від 01 жовтня

2014 року недійсним та стягнути з ОСОБА_1 судові витрати.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 11 листопада

2014 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним прийнято до позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості за договором позики, пені та процентів за користування позикою.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір позики від 01 жовтня 2014 року, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, недійсним.

Рішення районного суду мотивовано тим, що з висновку експерта за результатами проведення фізичко-хімічної експертизи матеріалів документів

від 09 квітня 2015 року вбачається, що договір позики від 01 жовтня 2010 року був підписаний значно пізніше, а саме - не раніше березня 2011 року, та опосередковано ставить під сумнів всі умови договору, зокрема прийом - передачу грошових коштів, а тому, враховуючи обставини справи та докази, які були досліджені судом, щодо відсутності в повній мірі належних та допустимих доказів на підтвердження справжніх відносин договору позики в розумінні статей 1046, 1047 ЦК України, суд дійшов висновку про недійсність вказаного договору, що автоматично виключає можливість задоволення первісного позову.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт передачі коштів повинен підтверджуватися самим договором та розпискою про отримання грошових коштів. З договору позики від 01 жовтня 2010 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, не можна достеменно встановити факт передачі коштів у борг. Проте, як вбачається з висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 09 квітня

2015 року, що вік підписів від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у договорі позики від 01 жовтня 2010 року, не відповідає зазначеній у ньому даті. Визначення абсолютного часу виготовлення відбитків печаток та печатних текстів у вказаному договорі позики фізико-хімічними методами не уявляється можливим, що зумовлено хімічним складом зазначених матеріалів.

Підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у договорі позики від 01 жовтня 2010 року виконано в період: жовтень 2013 року - березень 2011 року.

Встановити, чи в один період часу були виконані записи, підписи, відбитки печаток в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виявляється можливим, в зв'язку з неможливістю визначення абсолютного віку відбитків печаток та тексту, рукописні дописки та записи до підписів, відбитків печаток в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відсутні.

За таких обставин є сумніви щодо умов та обставин укладання договору, а саме: дати, часу укладення договору та сам факт прийому - передачі коштів у борг.

Також, позивачем не надано доказів, що ОСОБА_2 здійснювалися будь-які дії щодо погашення заборгованості за договором позики, що опосередковано вказує на відсутність договірних зобов'язань.

Будь-яке майно за договором позики від 01 жовтня 2010 року не передавалось. Волевиявлення позивачки за зустрічним позовом на отримання в борг грошових коштів не було, а воля, яка викладена в оскаржуваному договорі, не відповідала її внутрішній волі, так як вказаний договір був підписаний під психологічним тиском ОСОБА_1 Договір не був направлений на реальне настання правових наслідків.

У касаційнійскарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України, ОСОБА_1,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного вирішення справи. Посилалась на незаконність прийняття та об'єднання з позовом ОСОБА_1 зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним. Крім того, вказувала на те, що за невстановлених обставин справи на судову фізико-хімічну експертизу, яка була призначена за клопотанням ОСОБА_2, судом першої інстанції був наданий оригінал договору позики від 01 жовтня 2010 року відмінний від оригіналу, наданого до суду представником ОСОБА_1 Факт укладення договору та передачі коштів підтверджено самим договором.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу сторонами справи не подано.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 1 жовтня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено письмовий договір позики, за умовами якого позикодавець передала позичальнику грошові кошти у розмірі 8 тис. доларів США на строк до 1 жовтня 2011 року із щомісячною сплатою процентів у розмірі 2 % від розміру позики (а.с. 23 т. 1).

Відповідно до умов договору позики відповідач взяла вказані грошові кошти для будівництва автомагазину та станції для монтажу автошин по вул. Фрунзе у

м. Кагарлику Київської області на місці тимчасового торгівельного павільйону, що належить ОСОБА_1 на праві приватної власності (пункт 1.1 договору).

Укладений договір позики грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є письмовим правочином, в окремому абзаці якого відповідач за отримання грошових коштів розписалась та поставила власну печатку суб'єкта підприємницької діяльності.

Відповідно до пункту 1.3. договору після закінчення строку повернення позики відповідач в разі неспромоги повернути всю суму позики, то на протязі 10 днів зобов'язується за власні кошти оформити договір іпотеки з ОСОБА_1 на земельну ділянку, автомагазин та станцію для монтажу автошин.

З висновку експерта за результатами проведення фізико-хімічної експертизи матеріалів документів від 09 квітня 2015 року вбачається, що вік підписів від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у договорі позики від 01 жовтня 2010 року не відповідає зазначеній у ньому даті.

Визначення абсолютного часу виготовлення відбитків печаток та печатних текстів у вказаному договорі позики фізико-хімічними методами не уявляється можливим, що зумовлено хімічним складом зазначених матеріалів.

Підписи від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у договорі позики від 01 жовтня 2010 року виконано в період: жовтень 2013 року - березень 2011 року.

Встановити, чи в один період часу були виконані записи, підписи, відбитки печаток в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виявляється можливим, в зв'язку з неможливістю визначення абсолютного віку відбитків печаток та тексту, рукописні дописки та записи до підписів, відбитків печаток в договорі позики від 01 жовтня 2010 року, укладеному між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відсутні (а.с. 98-109 т. 1).

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,

1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи судові рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення суми заборгованості за договором позики, процентів за користування позикою та пені та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2 про визнання договору позики від 01 жовтня 2010 року недійсним, дійшли передчасного висновку, що вказаний договір не був направлений на реальне настання правових наслідків.

При цьому експертизою доведено, що, можливо, договір підписувався після факту передачі коштів, що вказано в договорі.

Суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа.

При цьому суди не встановили справжню правову природу укладеного договору, а також не надали оцінку всім наявним доказам та дійшли помилкового висновку щодо недійсності договору позики.

Ураховуючи викладене, суди не з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 19 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 09 листопада 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк