Єдиний унікальний номер 225/1826/17 Номер провадження 22-ц/775/215/2018

Суддя доповідач Мальований Ю.М.
категорі я 31
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Соломахи Л.І., Космачевської Т.В.,

за участю секретаря Марченко Я.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бахмут Донецької області у залі судового засідання № 3 цивільну справу номер 225/1826/17 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини НОМЕР_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення, за апеляційною скаргою Міністерства оброни України на рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року (суддя - Довженко О.В.), -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування завданої вчиненням кримінального правопорушення матеріальної та моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив, що 14 березня 2016 року приблизно о 23 годині поблизу будівлі селищної Ради смт Новгородське міста Торецьк Донецької області по вул. Зарічній, військовослужбовець ОСОБА_2 , у порушення вимог Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, Статуту гарнізонної та вартової служби Збройних Сил України, діючи із злочинною недбалістю, вчинив порушення правила поводження зі зброєю що виразилося у використанні без поважних причин автомату АКС-74 № НОМЕР_2 , який ОСОБА_2 направив у бік лобового скла автомобіля ВАЗ 210994-20, державний номер НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_1 , та випадково натиснув на спусковий гачок. Куля через скло, пройшовши через торпеду автомобіля, влучила у водія ОСОБА_1 , чим останньому заподіяно тяжкі тілесні ушкодження у вигляді вогнепального проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням шлунку, попереково-ободочної кишки, правої долі печінки з масивним крововиливом, які спричинили загрозу для його життя.

Вчинене кримінальне правопорушення 17 березня 2016 року було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за номером 0000498, проведено кримінальне провадження, ОСОБА_2 визнано винним у його вчиненні та засуджено.

В наслідок неправомірних дій військовослужбовця ОСОБА_2 позивачу завдана матеріальна шкода у вигляді грошових виплат, що були сплачені п`яти донорам у сумі 966 грн.; пошкоджено одяг, в якій позивач був одягнутий в момент отримання порання через залиття його кров`ю, штани вартістю 300 грн., куртка вартістю 700 грн., футболка вартістю 200 грн., кросівки вартістю 1400 грн.; витрати на ремонт автомобіля: лобове скло автомобіля 2000 грн., панель приборів автомобіля 6000 грн., витрати на бензин 4411 грн.; витрати на медикаменти 54 887 грн.; послуги по транспортуванню хворого 6000 грн.; втрачений заробіток на 14 червня у сумі 9539 грн. 34 коп., а всього матеріальних збитків на загальну суму 86 403 грн. 34 коп.

У позові ОСОБА_1 також зазначив, що вчиненим злочином йому завдано моральну шкоду, яку просив стягнути на свою користь у розмірі 200 розмірів мінімальної заробітної плати на день виплати.

31 жовтня 2017 року рішенням Дзержинського міського суду Донецької області задоволені частково позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення, в розмірі 31 893 грн. 39 коп. та заподіяну моральну шкоду в розмірі 30 000 грн. В задоволенні позовних вимог до військової частини НОМЕР_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду, відповідач Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин, які суд вважає встановленими, просило рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року скасувати в частині задоволення позову та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник, посилаючись на ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», п. 1 «Положення про Міністерство оборони України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року № 671, зазначив, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили. Відповідно ч. 1 ст. 1174 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Військовослужбовець ОСОБА_2 не відноситься ні до військових посадових осіб, ні до військових службових осіб, оскільки не був військовим начальником, а також не належав до військовослужбовців, які обіймають постійно чи тимчасово штатні посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських обов`язків, або виконують такі обов`язки за спеціальним дорученням повноважного командування чи згідно із законодавством. ОСОБА_2 був військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 . Військова частина НОМЕР_1 за своїм правовим статусом не є юридичною особою, організаційно правова форма якої - відокремлений підрозділ, діяльність у сфері оборони. Під час розгляду справи було повідомлено, що військова частина НОМЕР_1 підпорядковується та організаційно входить до структури (штату) військової частини НОМЕР_4 , перебувала та перебуває на повному фінансовому забезпечення у військовій частині НОМЕР_4 , яка є самостійною юридичною особою, організаційно-правова форма: державна організація.

З огляду на викладене, заявник вважає, що зазначені обставини виключають цивільно-правову відповідальність Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, передбачену ст. 1174 ЦК України. Враховуючи загальну структуру Збройних Сил України, повноваження Міністерства оборони України у сфері управління Збройними Силами України, а також те, що ОСОБА_2 не входить та не входив до штату Міністерства оборони України, не проходив військової служби у Міністерстві оборони України, а є військовослужбовцем військової частини НОМЕР_1 , яка входить до структури військової частини НОМЕР_4 , Міноборони не може являтися відповідачем у даній справі. Суд зазначеного не врахував чим істотно порушив норми матеріального та процесуального права, невірно визначив належного відповідача по справі.

Апелянтом також зазначено, що Міністерство оборони України не є суб`єктом відповідальності за ст. 1187 ЦК України, оскільки не було ані фактичним, ані юридичним володільцем об`єкта підвищеної небезпеки - автомата АКС-74 № НОМЕР_2 , через що не може нести відповідальність передбачену даною статтею.

Крім того, в апеляційній скарзі вказано, що, визначаючи розмір матеріальної шкоди, суд керувався представленими позивачем фіскальними чеками, квитанціями, лікарняними виписками, які були видані та отримані позивачем на тимчасово окупованій території, установами, діяльність та існування яких не визнається Україною. Місто Донецьк є тимчасово окупованою територією, через що заявник вважає недопустимими та неналежними зазначені документи і в цій частині на його думку рішення першої інстанції також підлягає скасуванню.

Також заявником в апеляційній скарзі вказано на те, що судом визначено розмір моральної шкоди у розмірі 30 000 гривень. Однак, на думку заявника, зазначений розмір позивачем не доведений та є неприйнятним, через що рішення в цій частині також підлягає скасуванню.

Сторони та їх представники були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак у судове засідання представник Міністерство оборони України, військової частини НОМЕР_1 не з`явились, що у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Вислухавши суддю - доповідача, представника позивача Бережного Г.М., який проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду зашити без змін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача Міністерства оборони України не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 27 вересня 2016 року у справі № 225/3298/16-к встановлений причинний зв`язок між діями військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_5 (нині - військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 у спричиненні вогнепального проникаючого поранення позивача, що завдало йому тілесних ушкоджень.

Автомат АКС-74 № НОМЕР_2 , з якого ОСОБА_2 було спричинено позивачеві вогнепальне проникаюче поранення, закріплено за військовою частиною польова пошта НОМЕР_5 (нині - військова частина НОМЕР_1 ). Свою вину в інкримінованому діянні ОСОБА_2 визнав повністю та на лікування ОСОБА_1 на відшкодування завданої шкоди виплатив останньому 11 000 грн.

Розглядаючи в порядку цивільного судочинства заявлені позивачем ОСОБА_1 позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди, які полягають у витратах на лікування, суд керуючись представленими позивачем документальними доказами і за результатами аналізу наданих доказів, убачив наявність правових підстав для відшкодування позивачеві матеріальної шкоди у розмірі 31 893 грн. 39 коп. При цьому судом першої інстанції враховано гуманітарні принципи ратифікованих Україною Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, в основі яких лежать принципи поваги до людської особистості у разі збройного конфлікту, що не має міжнародного характеру і які підкреслюють необхідність ефективного захисту жертв таких конфліктів. Враховано, що аналогічні принципи містяться в «Намібійських висновках» та розвинуті в практиці Європейського суду з прав людини, яка являється джерелом права в Україні. Решта вимог з відшкодування матеріальної шкоди судом відхилені, як безпідставні та необґрунтовані.

З огляду на тяжкість отриманих позивачем ушкоджень здоров`я (вогнепальне проникаюче поранення черевної порожнини з пошкодженням шлунку, попереково-ободочної кишки, правої долі печінки з масивним шлунковим крововиливом, що у вироку суду класифіковане як тілесне ушкодження середньої тяжкості), зважаючи на неможливість повного відновлення фізичного стану позивача, продовження останнім лікування у тому числі шляхом оперативних втручань до теперішнього часу, враховуючи істотні вимушені зміни в життєвих і виробничих стосунках позивача внаслідок отриманої травми, час та зусилля, необхідні для хоча б часткового відновлення втраченого здоров`я та попереднього стану, суд прийшов до висновку щодо наявності правових підстав для стягнення на користь позивача моральної (немайнової) шкоди у розмірі 30 000 грн.

Зважаючи на відсутність даних щодо державної реєстрації юридичної особи - військової частини НОМЕР_1 (колишня назва військова частина - польова пошта НОМЕР_5 ) та отримання від Міністерства оборони України відповіді, що «військові частини - польова пошта В0000» статуту юридичної особи не мають, юридичні адреси їм не присвоюються, військова частина НОМЕР_6 ( НОМЕР_1 ) не включена до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, довідку ЄДРПОУ не отримувала» суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність правових підстав для покладення цивільної відповідальності на військову частину польова пошта НОМЕР_5 (нині військова частина НОМЕР_1 ) підтверджених матеріальних витрат та моральної шкоди, а стягнув матеріальну та моральну шкоду з Міністерства оборони України, як з уповноваженого органу державного управління.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі, якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Відповідачем рішення оскаржується в частині задоволення позовних вимог до Міністерства оборони України, як неналежного відповідача по справі, а також стягнення матеріальної шкоди в розмірі 31 893 грн. 39 коп. на підставі недопустимих доказів та моральної шкоди в розмірі 30 000 грн., розмір якої позивачем необґрунтовано.

Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції задовольнив частково і позивачем в апеляційному порядку судове рішення не оскаржено, тому апеляційним судом в цій частині не перевіряється.

Відповідно ч. 2 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного.

Відповідно ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням військовослужбовцем ОСОБА_2 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України.

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 07 липня 2017 року за клопотанням відповідача залучено до участі у справі в якості співвідповідача військову частину НОМЕР_1 (а.с.150)

Вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 27 вересня 2016 року у справі № 225/3298/16-к ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 414 КК України та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на два роки. Відповідно до ст.ст. 75, 76 КК України ОСОБА_2 від відбування покарання звільнений з іспитовим строком на один рік з покладенням на нього наступних обов`язків: не виїздити за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи (а.с. 86-88).

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 березня 2017 року вирок Дзержинського міського суду Донецької області від 27 вересня 2016 року був скасований в частині відмови в задоволенні цивільного позову з направленням до суду першої інстанції на новий судовий розгляд в порядку цивільного судочинства. В іншій частині вирок залишено без змін. (а.с. 52-95).

Відповідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України (в редакції, яка діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення) вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії чи вчинені вони цією особою.

Аналогічна норма міститься і в ч. 6 ст. 82 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15 грудня 2017 року.

Судом першої інстанції правильно визначено, що факти встановлені вироком Дзержинського міського суду Донецької області від 27 вересня 2016 року у кримінальному провадженні ЄРДР № 0000498 від 15 березня 2016 року за ч. 1 ст. 414 КК України відносно ОСОБА_2 не підлягають доказуванню. Даним вироком встановлений причинний зв`язок між діями військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_5 (нині - військова частина НОМЕР_1 ) ОСОБА_2 , які полягали в порушенні правил поводження зі зброєю, а саме використанні без поважних причин автомату АКС-74 № НОМЕР_2 , та отриманими ОСОБА_1 тілесними ушкодженнями у вигляді вогнепального проникаючого поранення черевної порожнини з пошкодженням шлунку, попереково-ободочної кишки, правої долі печінки з масивним шлунковим крововиливом.

Зазначене відповідно до ст. 1174, ч. 2 ст. 1187 ЦК України є правовою підставою для покладення на останнього спричиненої позивачеві матеріальної шкоди.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовуються державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

За змістом ч.ч. 1, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право тощо) володіє об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

З огляду на цю норму суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясувати, який саме державний орган є уповноваженим органом.

Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України.

За приписами статті 1 Закону України "Про Збройні Сили України" Збройні Сили України - це військове формування, на яке відповідно до Конституції України покладаються оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності.

Згідно з підпунктом 23 пункту 3 Положення про Міністерство оборони України одним із завдань Міністерства оборони України є забезпечення комплектування Збройних Сил особовим складом.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній з захистом Вітчизни (стаття 2 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу").

На Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройними Силами України покладено обов`язок здійснювати від імені держави управління військовим майном, зокрема боєприпасами, що є джерелом підвищеної небезпеки, та здійснювати контроль за їх використанням і збереженням, у тому числі у разі закріплення військового майна за військовими частинами, а також забезпечувати комплектування Збройних Сил України особовим складом та його підготовку.

Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління

Згідно з п. 1, п.п. 110 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів від 26 листопада 2014 року № 671 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань здійснює державний нагляд за безпекою експлуатації машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, безпечним веденням робіт військовослужбовцями, додержанням нормативних актів із зазначених питань.

За приписами ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» військове майно це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України. До військового майна належать, зокрема, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси.

Статтею 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування.

Отже, обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.

Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена в постанові спільного засідання Судової палати у господарських справах, Судової палати у цивільних справах і Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 21.10.2014 року у справі № 922/951/13-г|3-86гc14.

Згідно довідки № 158/17 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України військова частина НОМЕР_1 має статус суб`єкта - без права юридичної особи (а.с. 241).

Таким чином, суд першої інстанції правильно врахував норми матеріального права та прийшов до обґрунтованого висновку про покладення відповідальності за вчинену шкоду злочинними діями військовослужбовця ОСОБА_2 на Міністерство оборони України.

Доводи апеляційної скарги щодо виключення цивільно-правової відповідальності Міністерства оборони України як центрального органу виконавчої влади, передбачену ст. 1174 ЦК України є безпідставними.

Щодо доводу апеляційної скарги стосовно визначення розміру завданої матеріальної шкоди, колегія суддів вважає доцільним зазначити наступне.

Частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, суд першої інстанції керувався представленими позивачем документальними доказами, зокрема фіскальними чеками, квитанціями, лікарняними виписками тощо, які надані медичними установами м. Донецька, та прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову у розмірі 31 893 грн. 39 коп. Даючи оцінку допустимості доказів наданих позивачем, колегія суддів апеляційного суду враховує, що вони видані органами та установами на тимчасово окупованій території України і при цьому слід керуватись положенням ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Статтею 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», норми якого стосуються тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Разом з тим, на думку апеляційного суду, під час вирішення питання щодо оцінки допустимості доказів, які видаються медичними установами, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права.

Так, під час розгляду справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidov v.Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republik of Moldova and Russia», «Ilascu and Others v. Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони.

Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів і інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного.

Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, рішення суду у даному випадку має ґрунтуватись на дотриманні вимог ст. 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів в сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані цивільними медичними установами, що знаходяться на такій території.

Таким чином, враховуючи доведеність факту спричинення позивачеві тілесних ушкоджень, виявлення причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями ОСОБА_2 , військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_5 (нині - військова частина НОМЕР_1 ) та наслідками, зважаючи на тяжкість отриманих позивачем тілесних ушкоджень, що загрожували життю останнього, необхідність отримання позивачем як на момент їх спричинення так і в подальшому термінової медичної допомоги, яка могла бути надана лише на відповідному професійному рівні у обласному центрі, судом першої інстанції правильно частково враховані отримані на тимчасово окупованій території України фіскальні чеки та квитанції на лікування, транспортування хворого швидкою допомогою та придбання для нього медичних препаратів.

Тому вимоги апеляційної скарги в цій частині, на думку колегії судів, не підлягають задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач Міністерство оборони України наголошує, що розмір моральної шкоди визначений судом в розмірі 30 000 грн. є недоведеним, неприйнятним, через що в цій частині рішення також підлягає скасуванню.

Як передбачено ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Частиною 3 цієї статті передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь якій її розмір може мати суто умовний вираз.

Зважаючи на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що внаслідок ушкодження здоров`я, неможливості повного відновлення фізичного стану позивача, продовження останнім лікування до теперішнього часу, позивачеві ОСОБА_1 заподіяні моральні страждання.

При дослідженні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу, апеляційний суд враховує факт завдання шкоди внаслідок неправомірних дій військовослужбовця військової частини польова пошта НОМЕР_7 (нині - військова частина НОМЕР_1 ), характер ушкодження здоров`я, а саме вогнепальне проникаюче поранення черевної порожними з пошкодженням шлунку, попереково-ободочної кишки, правої долі печінки з масивним шлунковим крововиливом, що у вироку суду класифіковане як тілесне ушкодження середньої тяжкості.

Беручи до уваги наведене, рішення суду першої інстанції про відшкодування позивачу ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. відповідає вимогам розумності та справедливості і не може вважатися заниженою, або навпаки завищеною чи надмірною.

Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на повному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, правильному застосуванні норм матеріального права. Суд першої інстанції належним чином виклав мотивувальну частину рішення, з якою апеляційний суд повністю погоджується.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, яка діє з 15.12.2017 року) суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення, рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 31 жовтня 2017 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосереднього до Верховного Суду.

Головуючий: Ю.М. Мальований

Судді: Л.І. Соломаха

Т.В. Космачевська

Повний текст постанови складено 19 березня 2018 року.

Головуючий: Ю.М. Мальований