Постанова

Іменем України

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 315/1189/16-ц

провадження № 61-11084св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач: територіальна громада с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року в складі судді Яроша С. О. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року у складі суддів: Подліянової Г. С., Дашковської А. В., Кримської О. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до територіальної громади с. Воздвижівка Гуляйпільського району Запорізької області, ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позов мотивовано тим, що після смерті його бабусі ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, відкрилася спадщина, в тому числі на земельну ділянку площею 5,6021 га, розташована на території Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, надану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Спадкова справа після померлої не заводилась. Спадщину ніхто не прийняв. Він як спадкоємець за законом за правом представлення звернувся до приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т. М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. У видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому відмовлено в зв`язку з пропуском строку подання заяви про прийняття спадщини.

Посилаючись на те, що він пропустив указаний строк з поважної причини, так як з 25 січня 2006 року по 08 лютого 2006 року знаходився на лікуванні, що підтверджується довідкою, позивач просив суд визначити йому додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини після померлої бабусі тривалістю три місяці після набрання рішенням законної сили.

Рішенням Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 28 лютого 2017 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що він, є спадкоємцем його померлої бабусі за законом за правом представлення після смерті свого батька, має право на ту частку спадщини померлої, яка належала б за законом його батькові, якби він був живим на час відкриття спадщини. При цьому, поважність пропуску строку на прийняття спадщини після смерті бабусі - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач обґрунтовував тим, що в період з 25 січня 2006 року по 08 лютого 2006 року знаходився на амбулаторному лікуванні. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вказав, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, якими позивач обґрунтовував позов, а саме родинні стосунки батька позивача ОСОБА_5 та померлої ОСОБА_3 як сина та матері, так як правовстановлюючі документи: свідоцтво про смерть ОСОБА_3 та свідоцтво про народження ОСОБА_5, де матір'ю вказано "ОСОБА_3", містять розбіжності по-батькові спадкодавця, що унеможливлює встановлення обставини, яка є необхідною для правильного вирішення даного спору - факту того, що заявник є спадкоємцем померлої, який має право, зокрема, порушувати питання про надання йому додаткового строку для прийняття спадщини.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 рокурішення суду першої інстанції змінено в частині правового обґрунтування підстав відмови у позові.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, обґрунтовуючи відмову у позові недоведенням належним чином позивачем того, що він є спадкоємцем після смерті бабусі - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог. Оскільки предмет спору зводиться до визначення позивачу додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, суду слід оцінювати лише поважність причин пропуску такого строку. У зв'язку із чим, суд апеляційної інстанції зазначив, що оскільки ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, позивач мав звернутися до нотаріуса із заявою про відкриття спадщини протягом шести місяців з моменту її відкриття. Поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з 25 січня 2006 року по 08 лютого 2006 року він знаходився на лікуванні, що позбавляло його можливості прийняти спадщину вчасно. Суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи не містять висновку лікаря, з якого б вбачалося, що ОСОБА_1, перебуваючи на амбулаторному лікуванні, не міг рухатися, маючи вищезазначене захворювання. Позивачем не надано суду інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних, непереборних та істотних труднощів, для позивача для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 до 01 лютого 2006 року, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1, не підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підстави касаційного оскарження судових рішень обґрунтовано тим, що він мав подати заяву про прийняття спадщини після померлої бабусі у строк з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 01 березня 2006 року. Однак, у період з 25 січня 2006 року по 08 лютого 2006 року знаходився на амбулаторному лікуванні, що підтверджується відповідними доказами, які знаходяться в матеріалах справи. Спадкова справа після померлої не заводилась і спадщину ніхто не прийняв. На думку скаржника, указані обставини є достатніми для підтвердження поважності пропуску ним строку для прийняття спадщини. У зв'язку із зазначеним, скаржник вважає, що суди попередніх інстанцій не дотрималися вимог законодавства, неповно з'ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, дійшли висновків, які не відповідають обставинам справи та порушили вимоги законодавства.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду. 26 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що батьком ОСОБА_1 є ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого завідуючим бюро записів актів громадянського стану 23 жовтня 1962 року.

ОСОБА_5 (батько позивача) народився ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується записом акта про народження № 28 від 13 квітня 1938 року, у якому батьком останнього записано ОСОБА_6, а матір'ю - ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

07 лютого 2005 року ОСОБА_3 видано державний акт серії НОМЕР_2 на право власності на земельну ділянку площею 5,6021 га, розташовану АДРЕСА_1 Воздвижівської сільської ради Гуляйпільського району Запорізької області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після її смерті відкрилася спадщина. Спадкова справа після смерті ОСОБА_3 не заводилася, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру.

В період з ІНФОРМАЦІЯ_1 по 01 березня 2006 року спадкоємці померлої повинні були відповідно до вимог ЦК України подати заяву про прийняття спадщини після померлої до нотаріуса.

В період з 25 січня 2006 року по 08 лютого 2006 року позивач знаходився на амбулаторному лікуванні.

Постановою приватного нотаріуса Гуляйпільського районного нотаріального округу Запорізької області Демченко Т. М. від 17 жовтня 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в зв`язку з пропуском строку для подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після померлої.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині правового обґрунтування відмови у позові, суд апеляційної інстанції вказав, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних, непереборних та істотних труднощів, для нього для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 до 01 лютого 2006 року, у зв'язку із чим позов ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з указаних підстав.

Колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується із указаним висновком суду апеляційної інстанції з огляду на наступне.

Спадкове право в України врегульовано положеннями Книги шостої ЦК України.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

Відповідно до частини першої статті 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені статтею 1272 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною третьою статті 1272 ЦК України передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини суд визнав поважними.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій, які має оцінити суд з урахуванням доводів та заперечень учасників справи та врахувавши її фактичних обставин.

Судом апеляційної інстанції установлено, що як на поважність причин пропуску строку для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, позивач посилався на те, що він знаходився на амбулаторному лікуванні в Гуляйпільській центральній районній лікарні з 25 січня 2006 року по 08 лютого 2006 року.

В матеріалах справи міститься довідка Гуляйпільської районної лікарні № 117 від 17 жовтня 2016 року з якої вбачається, що ОСОБА_1 знаходився на амбулаторному лікуванні в указаний період з діагнозом біль в колінному суставі, виписаний в хорошому стані, без скарг.

При цьому, судом зазначено, що шестимісячний строк для подачі заяви про прийняття спадщини, після смерті ОСОБА_3 починається з ІНФОРМАЦІЯ_1 та закінчується 01 лютого 2006 року.

В період цього строку позивач знаходився на амбулаторному лікування лише 5 днів, матеріали справи не містять висновку лікаря з якого б вбачалося, що ОСОБА_1, перебуваючи на амбулаторному лікуванні, не міг рухатися маючи вищезазначене захворювання, а інших належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об'єктивних, непереборних та істотних труднощів, для позивача для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 у період з ІНФОРМАЦІЯ_1 до 01 лютого 2006 року позивач суду не надав.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_1 не мав об'єктивних, непереборних та істотних труднощів для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову у даній справі з цих підстав.

Доводи касаційної скарги щодо поважності пропуску позивачем строку на звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщиниспростовуються матеріалами справи та обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи належно оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Відповідно до положень частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Крім того, згідно вимог частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 10 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик