Справа № 135/1207/18
Провадження № 2/135/365/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року м. Ладижин

Ладижинський міський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Патраманського І.О.,

при секретарі Масняк О.О.,

представника позивача

- адвоката ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у місті Ладижин Вінницької області, у залі суду, у загальному позовну провадженні, цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулася до суду з цим позовом до ОСОБА_2, на обґрунтування якого повідомив, що 27 липня 2015 року між нею та відповідачкою був укладений договір позики, згідно якого вона надала в борг відповідачу грошові кошти в сумі 30 000 ОСОБА_1, а відповідачка зобов'язалась повернути їй даний борг в строк до 07 вересня 2015. На підтвердження укладення договору позики та фактичного отримання від неї в борг грошових коштів, ОСОБА_2 написала власноручно та підписала особисто розписку. По закінченню зазначеного у договорі позики строку, а саме: 07.09.2015 р. і до цього часу відповідачка не повернула їй борг по договору позики від 27.07.2015 р. в сумі 30000 ОСОБА_1. Причиною неповернення їй боргу та процентів відповідачка називає відсутність у неї грошових коштів. Відповідно до офіційного курсу НБУ, станом на день подання цього позову 23.08.2018 р. борг в сумі 30000 ОСОБА_1 в національній валюті Україні дорівнює 971 753 гривень 49 копійок.

У звязку з чим просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь борг за договором позики від 27 липня 2015 року в сумі 971 753 гривень 49 копійок.

Представник позивача адвокат ОСОБА_1 у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити вимогу, викладу в ньому.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначила, що кошти отримували у борг тільки в ОСОБА_4 і тільки ОСОБА_4 писала розписку і згодна тільки з тим, що заборгувала саме йому, а в ОСОБА_3 кошти не отримувала.

Вивчивши та дослідивши докази, давши їм оцінку в сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Дані правовідносини врегульовані нормами ЦК України стосовно позики та виконання зобов'язань, що виникли між сторонами.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3 ч. 1ст. 3 ЦК України, а в ч.1ст. 626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості; договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст.525,526,527,530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, що випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а ч.1ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідності до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом (позиція Верховного суду України від 02.09.2015 року у справі № 6-369цс15).

У судовому засіданні встановлено, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був укладений договір позики на суму 30 000 ОСОБА_1, що підтверджено розпискою ОСОБА_2 від 27.07.2015 року, у якій вона зобовязалась 07.09.2015року повернути грошові кошти в сумі 30 000 ОСОБА_1.

Станом на 27.07.2015 року грошові кошти в сумі 30 000 ОСОБА_1 відповідачкою позивачці не повернуто.

Дані факти підтверджуються сукупністю доказів, що не викликають сумнівів у своїй достовірності та допустимості.

Із розписки від 27.07.2015 року видно, що ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 30000 ОСОБА_1 в особисте користування та зобовязалась до 07.09.2016 року повернути.

Цю розписку суд приймає до уваги з таких підстав. У своїй правовій позиції, висловленій у судових рішеннях № 6-63цс 13 від 18 вересня 2013 року і № 679 цс 14 від 02 липня 2014року, Верховний суд України зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа, наданого для підтвердження позовних вимог, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Вирішуючи справи вказаної категорії суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У пункті 14 постанови Пленуму ВСУ від 18 грудня 2009 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Оскільки, ОСОБА_2 добровільно не виконує взятих на себе зобовязань із повернення боргу, і тим самим порушує законне право ОСОБА_3 на отримання коштів, тому суд має підстави для задоволення заявлених позовних вимог в повному обсязі, визначивши суму, яка підлягає стягненню у грошовій одиниці України - гривні.

Суд не приймає до уваги твердження відповідачки про те, що вона не отримувала в ОСОБА_3 30000 ОСОБА_1, оскільки факт отримання нею коштів повністю підтверджено наявною у справі розпискою.

За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку із розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У даному випадку ціна позову згідно із п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України складає 3 077 219,38 грн.

Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 704, 80 грн. та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 8 810,00грн.

Відповідно до поданої позивачем квитанції № NOSGC49169 від 27.08.2018року ним сплачено судовий збір у сумі 8810,00грн., який підлягає стягненню з відповідача.

Відповідно до ч.1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави.

Із матеріалів цієї справи видно, що такі витрати підтверджено актом виконаних робіт до договору про надання правової допомоги № 1 від 23.08.2018 року, а також квитанцією до прибуткового касового ордеру №21 від 23.08.2018року, і становлять 12 000,00грн., та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі 10-13, 81, 133, 137, 141, 258, 263-265, 267, 274-279, 430 ЦПК України, керуючись ст. ст. 525, 526, 527, 530, 610, 611, 625, 629, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, проживаючої за адресою: місто Івано Франківськ, вулиця Січових Стрільців, будинок 76 в, квартира 94) борг за договором позики від 27 липня 2015 року в сумі 971 753 (девятсот сімдесят одна тисяча сімсот пятдесят три) гривні 49 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, проживаючої за адресою: місто Івано Франківськ, вулиця Січових Стрільців, будинок 76 в, квартира 94) 8 810 (вісім тисяч вісімсот десять) гривень 00 копійок судового збору.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1, проживаючої за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків проживаючого за адресою: місто Івано Франківськ, вулиця Січових Стрільців, будинок 76 в, квартира 94) 12 000 (дванадцять тисяч) гривень 00 копійок витрат, повязаних з правничою допомогою адвоката.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до підпункту 15.5 пункту 15 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (в редакції закону №2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 07 грудня 2018 року.

Суддя: