Номер провадження: 22-ц/785/2351/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухвалене під головуванням судді Тарасова А.В. 06 липня 2017 року у м. Одесі о 17:17 год., -

встановила:

31 серпня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідачів, який було уточнено, про стягнення грошових коштів, та просив стягнути з відповідачів суму основного боргу за договором позики від 16 вересня 2010 року в розмірі 30 230 доларів США, проценти за договором позики від 16 вересня 2010 року в розмірі 26 043 доларів США, пеню за договором позики від 16 вересня 2010 року в розмірі 17 614 доларів США; суму основного боргу за договором позики від 28 жовтня 2013 року в розмірі 320 000 доларів США, проценти за договором позики від 28 жовтня 2013 року в розмірі 183 487 доларів США, пеню за договором позики від 28 жовтня 2013 року в розмірі 157 983 доларів США; суму основного боргу за договором позики за договором від 16 січня 2015 року в розмірі 5 050 000 гривень, проценти за договором позики від 16 січня 2015 року, в розмірі 2 290 624 гривень, пеню за договором позики від 16 січня 2015 року в розмірі 2 006 164 гривень (т.1, а.с. 1-5, 103-106).

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 посилався на те, що 19 червня 2010 року, 28 жовтня 2013 року, 16 січня 2015 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 були укладені договори позики, згідно яких позивач надав в борг грошові суми в розмірі 30 230 доларів США; 320 000 доларів США; 5 050 000 гривень відповідно. ОСОБА_3 у строки, встановлені договорами, грошові кошти не повернув, та, враховуючи той факт, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, запозичені грошові кошти витрачались в інтересах сімї, позивач просив стягнути суму боргу солідарно з обох відповідачів.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2016 року клопотання представника позивача про забезпечення позову було задоволено. Накладено арешт на: автомобіль HONDA CIVIC 5D EXECUTIVE, 2010 року випуску, що належить ОСОБА_5; квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_3; паркувальне машино-місце під № 254 на рівні 7, 2 м. підземному гаражі-паркінгу житлового будинку за адресою: м. Одеса, Лідеровський бульвар, буд. 5, що належить ОСОБА_3 (т.1, а.с. 49-50).

20 березня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики від 16 вересня 2010 року, від 28 жовтня 2013 року та від 16 січня 2015 року - недійсними (т.1, а.с. 110-113).

В обґрунтування свого зустрічного позову посилалася на те, що ОСОБА_4 дізналась про факт укладення вказаних договорів після звернення позивача до суду, зазначила, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 існує спір щодо поділу спільного подружнього майна, у звязку із чим укладення зазначених договорів спрямовано на те, щоб в подальшому недобросовісно і непропорційно розділити спільне майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено, визнано договори позики, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 16 вересня 2010 року, 28 жовтня 2013 року та 16 січня 2015 року недійсними (т.1, а.с. 150-153).

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення скасувати, ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме, на думку апелянта, судом першої інстанції не було враховано те, що факт перерахування грошей за договором позики підтверджується довідками ПАТ «Банк Восток» та АБ «Південний» (т.1, а.с. 156-164).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні первісного позову ОСОБА_2 та задоволенню зустрічного позову ОСОБА_5 з інших підстав, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, відмовляючи у задоволенні первісного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що договір позики є недійсним з підстав його фіктивності .

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із фіктивності вчиненого правочину.

Однак, колегія суддів не може погодитись у повному обсязі зі вказаним висновком суду з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 жовтня 1996 року, що підтверджується повторним свідоцтвом про одруження, виданим відділом РАГС Тирасполь, № 4-1704.

Позивач по справі, ОСОБА_6, є батьком співвідповідача ОСОБА_3.

Згідно договору позики від 16 вересня 2010 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 30 230 доларів США, з метою задоволення сімейних потреб, а саме - придбання автомобіля «Honda Civic» 2010 року випуску, а ОСОБА_3 зобовязався повернути вказану грошову суму в пятирічний термін.

28 жовтня 2013 року, між тими ж самими сторонами, також був укладений договір позики, згідно якого вбачається, що ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 320 000 доларів США, з метою задоволення сімейних потреб, а саме - придбання квартири, а позичальник зобовязався повернути позикодавцеві дану суму грошових коштів у дворічний термін.

Згідно договору позики від 16 січня 2015 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 5 050 000 гривень, з метою задоволення сімейних потреб, а ОСОБА_3 зобовязався повернути грошову суму в однорічний термін.

На підтвердження факту виникнення вказаних зобовязань, позивач надав суду першої інстанції копії платіжних доручень № 1447387 від 19 січня 2015 року, згідно якого ОСОБА_2 сплатив, а ОСОБА_3 отримав грошову суму в розмірі 148 444 гривень; платіжне доручення № 1502421 від 19 січня 2015 року, згідно якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 831 556 гривень; платіжне доручення № 4 від 18 лютого 2015 року, згідно якого ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_2 грошову суму в розмірі 2 560 000 гривень.

Крім того, згідно довідки, виданої ПАТ «Восток Банк» 19 липня 2016 року вбачається, що з належного ОСОБА_2 рахунку були перераховані грошові кошти на рахунок ОСОБА_3 в розмірі 1 490 000 гривень.

З довідки АБ «Південний» про рух грошових коштів також вбачається, що ОСОБА_2 переказував грошові кошти на рахунок ОСОБА_3

Надаючи оцінку вказаним доказам, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що ані з платіжних доручень, ані з жодних інших доказів не вбачається, що грошові кошти були передані ОСОБА_3 саме на виконання укладених договорів позики. Окрім викладеного, суд зазначив, що вказані докази, з огляду на відсутність даних щодо мети переводу, не є належним доказом виконання умов договорів позики.

Дійшовши вірного висновку щодо вищевказаних обставин, суд першої інстанції припустився помилки при кваліфікуванні вимог зустрічного позову ОСОБА_5

Матеріалами справи встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 виник спір щодо поділу майна подружжя, що підтверджується ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24 червня 2016 року. Предметом вказаного спору є й квартира АДРЕСА_2, на придбання якої, начебто отримав грошові кошти відповідач ОСОБА_3 за договором позики від 28 жовтня 2013 року.

Колегія суддів критично оцінює процесуальну позицію представників ОСОБА_3, які не лише визнавали позовні вимоги за первісним позовом, а й заперечували проти задоволення зустрічного позову, яким, у разі його задоволення, жодним чином, не порушуються права ОСОБА_3

Крім того, колегія суддів враховує, що позивач звернувся до суду із вищезазначеним позовом про стягнення боргу в серпні 2016 року, тобто, фактично одразу після звернення до суду позивачки ОСОБА_5 із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна в червні 2016 року.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_5 пояснила, що між нею та чоловіком ОСОБА_7 тривають судові спори з приводу розподілу спільного сумісного майна, яке було придбано за час проживання у шлюбі. Після предявлення позову про розподіл майна подружжя зявився позов ОСОБА_2, а тому ОСОБА_5 вважає, що фактично ніякого договору позики не було, їй взагалі не відомо про нібито отримані її чоловіком коштів за договором позики, вона згоди на укладення договору позики не надавала, а позивач - батько ОСОБА_7, разом із сином діють недобросовісно.

Сам факт перебування відповідачів у шлюбі під час укладення одним із подружжя правочину договору позики, за умови відсутності доказів використання отриманих коштів в інтересах сімї, не є безумовною підставою для солідарної відповідальності іншого подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства,його моральним засадам.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.5.5 розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав чи інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах, заявлених ними, і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Чинним законодавством не передбачено отримання згоди на укладення договору позики одним із подружжя, проте, відповідно до частини другої статті 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина/чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її/ його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

З пояснень відповідача ОСОБА_5, наданих нею в судових засіданнях суду першої інстанції та у апеляційному суді встановлено, що ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_3, якому було достовірно відомо про те, що його син одружений з ОСОБА_8

Таким чином, відповідно до п.8 ст.8 ЦК України, ч.2 ст. 65 СК України, на здійснення правочину щодо отримання позики ОСОБА_3 мав отримати згоду подружжя ОСОБА_8, оскільки отримані ОСОБА_3 кошти за договором позики, відповідно до ч.3 ст. 61 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_5 згоди на укладення договору позики її чоловіком ОСОБА_3 в інтересах сімї .

Сукупність дій позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 свідчить про їх недобросовісність при укладенні договору позики, що, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України, є підставою для визнання зазначеного правочину недійсним.

За таких підстав, колегія суддів доходить до висновку, що зустрічний позов ОСОБА_5 підлягає задоволенню з інших підстав.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 про неврахування судом першої інстанції того, що факт перерахування грошей за договором позики підтверджується довідками ПАТ «Банк Восток» та АБ «Південний», оскільки наявність договору позики та перерахування коштів на рахунок ОСОБА_3 не свідчить про те, що зазначені кошти були використані ОСОБА_3 саме в інтересах сімї .

При вказаних обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не в повній мірі визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи в частині правового обґрунтування задоволення зустрічного позову ОСОБА_5, у звязку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення у вказаній частині.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року скасувати в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_4.

В цій частині ухвалити нове судове рішення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договорів позики недійсними задовольнити.

Визнати недійсними договори позики, укладені між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 16 вересня 2010 року в розмірі 30 230 доларів США, що еквівалентно 749 999 гривень; від 28 жовтня 2013 року в розмірі 320 000 доларів США, що еквівалентно 7 929 600 гривень; від 16 січня 2015 року в розмірі 5 050 000 гривень.

В решті рішення залишити без зміни.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 судові витрати у сумі 640 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 23 жовтня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

ОСОБА_9