Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 320/9370/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбачова Ю.В.
Провадження № 22-ц/778/1297/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«12 » березня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Евальд Д.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2017 року забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь грошові кошти у сумі 83 230 465 грн., які були сплачені позивачем в рахунок зобов'язання відповідача за договором від 20 лютого 2017 року продати йому частку у статутному капіталі ТОВ «БІОЛ», яка становить 50 процентів за договором купівлі-продажу, укладеним в строк до 15 березня 2018 року.

Під час розгляду справи ОСОБА_5 подав заяву про забезпечення позову, в якій просив в порядку забезпечення позову накласти арешт на наступне майно, зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3: будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, позначена літерою «Ц-1», загальною площею 22,4 кв.м., основною площею 22,4 кв.м.

В обґрунтування заяви зазначив, що існує ризик того, відповідач здійснить відчуження нерухомого майна з метою уникнення стягнення заявленої в позові суми, відповідач ухиляється від виконання зобов'язань із переоформлення на нього зазначеного майна та частки в статутному капіталі ТОВ «Біол» відповідно до договору від 20 лютому 2017 року, укладеному між сторонами.

Ухвалою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2017 року заяву задоволено.

Накладено арешт на майно, зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3, а саме: будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, позначена літерою «Ц-1», загальною площею 22,4 кв.м., основною площею 22,4 кв.м.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні заяви.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

За приписами ст. 367 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є ухвали.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області постановлено наступні ухвали:

-від 20 грудня 2017 року про накладення арешту на: частку ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Біол», розмір якої становить 50% від статутного капіталу товариства, розмір внеску ОСОБА_3 до статутного фонду - 1 653 700,00 грн. та 17 позицій нерухомого майна;

-від 20 грудня 2017 року про накладення арешту на: AUDI Q7, державний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2; VOLKSWAGEN CADDY, державник знак НОМЕР_3, кузов НОМЕР_4; TOYOTA TUNDRA, державний знак НОМЕР_5, кузов НОМЕР_6, та заборонено вивезення, виїзд вищевказаних транспортних засобів за межі території України.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції виходив з доцільності та обґрунтованості вжиття заходів забезпечення позову.

Проте, колегія не погоджується з таким висновком суду.

З матеріалів справи вбачається, що з метою забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів, Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області було постановлено ухвалу від 20 грудня 2017 року про накладення арешту на: частку ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Біол», розмір якої становить 50% від статутного капіталу товариства, на внесок ОСОБА_3 до статутного фонду у розмірі 1 653 700,00 грн., на 17 позицій нерухомого майна; ухвалу від 20 грудня 2017 року про накладення арешту на: AUDI Q7, державний знак НОМЕР_1, кузов НОМЕР_2; VOLKSWAGEN CADDY, державник знак НОМЕР_3, кузов НОМЕР_4; TOYOTA TUNDRA, державний знак НОМЕР_5, кузов НОМЕР_6, та заборону вивезення, виїзд вищевказаних транспортних засобів за межі території України.

Задовольняючи заяву про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, суд першої інстанції взагалі не мотивував свого висновку про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову та недостатності заходів забезпечення позову, вжитих відповідно до ухвали від 20 грудня 2017 року шляхом накладення арешту на частку ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Біол», внесок ОСОБА_3 до статутного фонду у розмірі 1 653 700,00 грн., на 17 позицій нерухомого майна та ухвали від 20 грудня 2017 року про накладення арешту на транспорті засоби, заборону вивезення, виїзду вищевказаних транспортних засобів за межі території України.

За приписами ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Частиною 3 ст.150 ЦПК України визначено, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов'язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Вирішуючи питання про забезпечення позову суд не врахував наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, в обґрунтування позову ОСОБА_5 вказує, що між позивачем і відповідачем в простій письмовій формі укладено угоду про взаємні зобов'язання від 20.02.2017р., згідно з якою сторони домовились в тому числі про наступне:

- п. 2 ОСОБА_3 зобов'язався в строк до 15.03.2018 року за три мільйони доларів США продати по договору купівлі-продажу ОСОБА_5 свою частку в розмірі 50% (процентів) в уставному капіталі ТОВ «Біол», розмір внеску в уставний фонд 1 653 700, 00 грн.;

- п.3 ОСОБА_3 зобов'язався в строк до 15.03.2019 року за три мільйони доларів США продати по договору купівлі-продажу ОСОБА_5 належне йому нерухоме майно (17 позицій) (а.с.2-8,13 т.1).

У договорі сторони також визначили, що всі договори оформляються в нотаріальному порядку зі згоди подружжя, грошові розрахунки за договорами, зважаючи на триваючий строк їх проведення, оформляються додатково розписками.

При цьому позивач посилається на те, що ОСОБА_3 своєю розпискою (без дати) підтвердив попередню домовленість з ОСОБА_5 про продаж своєї частки в ТОВ «Біол» не пізніше 17.03.2018р. або протягом двох тижнів після отримання суми, еквівалентної трьом мільйонам доларів, і на те, що згідно п'яти розписок він передав відповідачу в цілому три мільйони доларів США.

В позовній заяві ОСОБА_5 зазначає, що після отримання суми, еквівалентної трьом мільйонам доларів США, відповідач, отримавши заяву-повідомлення про необхідність виконання домовленості про продаж частки в ТОВ «Біол», не з'явився до нотаріуса 24 листопада 2017 року для укладення та підписання договору купівлі-продажу частки в ТОВ «Біол» в розмірі 50% про що був складений відповідний акт (а.с.20,21 т.1).

Таким чином, позивач вказує на те, що передавав кошти в розмірі суми еквівалентної трьом мільйонам доларів США та вчиняв дії щодо укладання договору купівлі-продажу саме частки в ТОВ «Біол» в розмірі 50%, строк укладання якого, на думку позивача, настав протягом двох тижнів після отримання суми.

Зазначені обставини не заперечувались представником позивача в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 50 Закону України "Про господарські товариства" (далі - Закон) товариством з обмеженою відповідальністю визнається товариство, що має статутний фонд, розділений на частки, розмір яких визначається установчими документами.

Стаття 54 Закону визначає порядок оплати вартості майна при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю. Так, при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному фонді. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу.

Статтею 12 Закону визначено, що належить до майна товариства, власником якого є це товариство. Так, товариство є власником: майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; продукції, виробленої товариством в результаті господарської діяльності; одержаних доходів; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом.

Частиною другою статті 4 Закону передбачено, що установчі документи повинні містити відомості про вид товариства, предмет і цілі його діяльності, склад засновників та учасників, найменування та місцезнаходження, розмір та порядок утворення статутного фонду, порядок розподілу прибутків та збитків, склад та компетенцію органів товариства та порядок прийняття ними рішень, включаючи перелік питань, по яких необхідна кваліфікована більшість голосів, порядок внесення змін до установчих документів та порядок ліквідації і реорганізації товариства.

Відповідно до статті 51 Закону установчі документи товариства з обмеженою відповідальністю, крім відомостей, зазначених у статті 4 цього Закону, повинні містити відомості про розмір часток кожного з учасників, розмір, склад та порядок внесення ними вкладів. Зміни вартості майна, внесеного як вклад, та додаткові внески учасників не впливають на розмір їх частки у статутному фонді, вказаної в установчих документах товариства, якщо інше не передбачено установчими документами.

Інформація про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства міститься у фінансовій звітності підприємства.

Визначення вартості майна товариства можливе і шляхом проведення його оцінки. Відповідно до статті 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами з оцінки майна, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності.

Випадки проведення оцінки майна визначено статтею 7 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні".

Матеріали справи не містять та позивачем не надано ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанції будь-якої оцінки вартості майна на частку відповідача, яка складає 50% в статутному капіталі ТОВ «Біол» та належить відповідачу, крім ціни, яку сторони визначили у договорі від 20 лютого 2017 року та яка за цим договором становила три мільйони доларів США.

Строк виконання пункту 3 договору, укладеного сторонами 20 лютого 2017 року, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався укласти договір купівлі-продажу ОСОБА_5 належного йому в нерухомого майна (17 позицій), ще не настав, оскільки сторонами договору він визначений 15 березня 2019 року та про внесення змін до п.3 умов попереднього договору позивач не посилається в позовній заяві.

З позовної заяви вбачається, що ціна позову становить 83 230 465 грн. і тому забезпечення позову можливо лише в межах заявлених позовних вимог.

Суд першої інстанції під час постановлення ухвали про забезпечення позову взагалі не мотивував, у зв'язку з чим окрім накладення арешту на частку ОСОБА_3 у статутному капіталі ТОВ «Біол», розмір якої становить 50% від статутного капіталу товариства, внесок ОСОБА_3 до статутного фонду в розмірі 1 653 700,00 грн., вартість чого сторони визначили у 3 мільйони доларів США, 17 позицій нерухомого майна, зазначених у п.3 договору, строк виконання зобов'язання укласти договір купівлі-продажу щодо яких настане лише 15 березня 2019 року, необхідно накласти арешт і на будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, позначена літерою «Ц-1», загальною площею 22,4 кв.м., основною площею 22,4 кв.м., не зазначив підстав, за якими він дійшов висновку про те що невжиття таких заходів забезпечення позову може призвести до ускладнення чи неможливості виконати рішення суду та не навів доводів співмірності заходів забезпечення, обмежившись лише посиланням на те, що зазначене майно належить відповідачу.

Відповідно до ст. 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення ст.ст. 18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача, з тим, що забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19.03.1997 року по справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. У рішенні зазначається, що гарантовані ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод процесуальні права на справедливий, публічний і швидкий розгляд, передбачає водночас і виконання судових рішень: "Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію".

Крім того, як вбачається із заяви - повідомлення про необхідність виконання домовленостей, посвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Якібюк Ю.А. 05.03.2018 року (а.с. 46,47 т.1), надісланої на адресу позивача рекомендованим листом (а.с. 48 т.1) та акту про відсутність покупця від 12 березня 2018 року (а.с. 49 т.1) ОСОБА_5 не прибув до нотаріуса 12 березня 2018 року об 11.00 години для укладання договору купівлі-продажу частки в ТОВ «Біол» в розмірі 50%.

Суд першої інстанції, задовольняючи заяву про забезпечення позову шляхом накладання арешту на будівлю, розташовану за адресою: Запорізька область, АДРЕСА_1, послався лише на ксерокопію договору купівлі-продажу зазначеного майна від 11 грудня 2001 року, та вартість зазначеного майна за цим договором на момент його продажу, не витребувавши інформацію щодо власника цього майна, актуальну на час вирішення питання про забезпечення позову.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги та відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на будівлю, розташовану за адресою: Запорізька область, АДРЕСА_1.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 22 грудня 2017 року забезпечення позову у цій справі скасувати та прийняти нову постанову наступного змісту.

В задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів шляхом накладення арешту на майно, зареєстроване на праві власності за ОСОБА_3: будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, позначена літерою «Ц-1», загальною площею 22,4 кв.м., основною площею 22,4 кв.м. відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 19 березня 2018 року.

Головуючий

Судді: