Справа №150/122/18
Провадження по справі №2/150/58/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2018 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої: судді Цимбалюк Л.П.,

при секретарі Володовській А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької області про розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до районного суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що шлюб з відповідачем розпався остаточно і подальше збереження сім'ї є неможливим. Крім того, , позивачем зазначається, що відповідач участі у вихованні дитини не приймає, тому просить позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Позивач та її представник - адвокат ОСОБА_4, яка діє на підставі угоди №260 від 24.05.2018 року, в судовому засіданні свої вимоги підтримують і просять їх задоволити.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ч.3 ст.211 ЦПК України, через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім того, відповідачем подано через канцелярію Чернівецького районного суду Вінницької області відзив на позовну заяву з обґрунтуванням своїх заперечень проти вимог ОСОБА_1 щодо позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, позовні вимоги в частині розірвання шлюбу відповідачем визнаються і не заперечується проти їх задоволення. Суду надано докази про надіслання відзиву позивачу.

Представник третьої особи без самостійних вимог - спеціаліст Служби у справах дітей Чернівецької районної державної адміністрації Вінницької Їжаківська Т.І., яка діє на підставі довіреності, виданої 24.05.2018 року за №01-10-84, в судовому засіданні позовні вимоги підтримує. Вважає доцільним позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 - мати позивача, в судовому засіданні пояснила, що її донька та ОСОБА_2 після укладення шлюбу жили у належному їй будинку, розташованому по АДРЕСА_1. Зазначила, що відповідач з пологового будинку доньку не забирав. В січні 2011 року ОСОБА_2 поїхав на заробітки, у березні цього ж року повернувся із заробітків, після чого пішов проживати до своєї матері, з того часу коштів для утримання дитини не надає. Коли дитина захворіла, ОСОБА_2 відмовився дати кошти для її лікування, лише коли ОСОБА_3 виповнився один рік, ОСОБА_2 подарував дитині золотий ланцюжок. Протягом семи років до дитини не навідується, не цікавиться її життям, жодним чином не приймає участі у її вихованні. Крім того, у ОСОБА_2 на даний час є інша сім'я.

Свідок ОСОБА_7 - сусідка позивача, в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 не проживає разом із ОСОБА_2, останній раз вона бачила ОСОБА_2 у жовті 2011 року. Зауважила, що відповідач, будучи рідним батьком неповнолітньої ОСОБА_3, не цікавиться життям доньки, жодним чином не допомагає їй. ОСОБА_7 не бачила, щоб коли - небудь ОСОБА_2 провідував дитину, гуляв з нею.

З'ясувавши позицію учасників судового процесу, заслухавши покази свідків, дослідивши та оцінивши в сукупності матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, ґрунтуючись на наступних підставах.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 11 червня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №13, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1, видане 11 червня 2010 року (а.с. 6).

Причиною розпаду сім'ї є те, що у подружжя розбіжні погляди на життя, ведення домашнього господарства, вирішення різного роду побутових та сімейних питань, несумісність характерів, на підставі чого в сім'ї виникали сварки та різного роду непорозуміння. На даний час кожен із подружжя проживає окремо, за час окремого проживання ніхто із сторін не приймав жодних заходів для збереження сім'ї.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обовязки у шлюбі та сім'ї.

Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України).

Частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

З'ясувавши фактичні взаємини подружжя й дійсні причини позову, суд вважає, що спільне подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б як їх інтересам, так і інтересам неповнолітньої доньки, що відповідно до ст.112 Сімейного кодексу України дає підстави для розірвання шлюбу.

Від спільного подружнього життя у сторін є неповнолітня донька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії НОМЕР_2, виданого 19.10.2010 року виконкомом Мазурівської сільської ради Чернівецького району Вінницької області (а.с. 8).

Як свідчить довідка, видана виконкомом Чернівецької селищної ради Чернівецького району Вінницької області від 01.03.2018 року за №359, неповнолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживає з матір'ю (позивачем по справі) ОСОБА_1 та перебуває на її утриманні (а.с. 7).

Вище зазначене підтверджено в судовому засіданні позивачем, свідками ОСОБА_6, ОСОБА_7 та не заперечується відповідачем ОСОБА_2 у поданому відзиві на позовну заяву.

Із довідки виданої 30.05.2018 року за №56 дирекцією Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Чернівецького району Вінницької області, вбачається, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, навчається у третьому класі даної школи. За період навчання, зокрема,з 01.09.2016 року по 30.05.2018 року батько дитини ОСОБА_2 батьківських зборів, уроків, позакласних заходів за участю доньки не відвідуваві, в межах школи з дитиною не спілкувався.

У пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року, №3 роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Як вбачається із показів свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідач не бере участі у вихованні доньки та її розвитку, жодним чином не цікавиться життям дитини.

Службою у справах дітей Чернівецької РДА вирішено, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої ОСОБА_3 є доцільним та відповідає інтересам дитини, зазначене підтверджено в судовому засіданні представником ССД Чернівецької РДА Їжаківською Т.І.

Вище зазначені обставини свідчать про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми обов'язками щодо виховання та утримання дитини, оскільки, ОСОБА_2, будучи батьком неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не займається вихованням дитини, не створив жодних умов для її фізичного та духовного розвитку; про доньку не піклується, не забезпечує її необхідними продуктами харчування та речами, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не забезпечує медичного огляду не виявляє бажання бачити дитину.

Дані обставини дають суду законні підстави у відповідності до положень ст.164 Сімейного кодексу України позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачем відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки.

Відповідачем в поданому до суду відзиві на позовну заяву частково визнаються позовні вимоги, обгрунтовуючи це тим, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька, так і для дитини. Відповідачем зазначається, що у зв'язку із важким матеріальним становищем змушений їхати на заробітки до Російської Федерації, на даний час у нього є можливість матеріально забезпечувати доньку, від чого він не відмовляється, оскільки, любить дитину. Крім того, відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що зустрічається з донькою, купує їй одяг та інші необхідні речі.

Суд критично ставиться до такого роду тверджень відповідача, якими він обґрунтовує свої заперечення проти позовних вимог, оскільки, вони не підтверджені належними, допустимими та достатніми доказами та спростовані в судовому засіданні як показами позивача, свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, представника ССД Чернівецької РДА Їжаківської Т.І., так і зібраними по справі письмовими доказами, які свідчать про невиконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітньої ОСОБА_3

Враховуючи в сукупності всі обставини справи, беручи до уваги докази, які одержані у встановленому законом порядку, суд в силу ст.164 СК України приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_3

При винесенні рішення, суд керується статтею 13 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу в розмірі 704 грн. 80 коп., та за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав в розмірі 704 грн. 80 коп., про що свідчать квитанції від 06.03.2018 року за №0.0..1 та за №0.0.980587069.1(а.с. 1).

При вирішенні питання про стягнення із відповідача на користь ОСОБА_1 судових витрат, судом враховується те, що відповідачем частково визнаються позовні вимоги, тобто, визнаються позовні вимоги в частині розірвання шлюбу та не визнаються позовні вимоги щодо позбавлення батьківських прав. З огляду на зазначене, невизнання відповідачем позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав виключає можливість вирішення питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як те передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України. З врахуванням того, що позов в частині позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню в повному обсязі, суд в силу ст.141 ЦПК України приходить до висновку про присудження ОСОБА_1 судових витрат, зокрема, судового збору, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки, відповідачем визнаються позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, в такому випадку підлягають застосуванню положення частини першої статті 142 ЦПК України, тобто, позивачу слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, як те передбачено частиною першою статті 142 ЦПК України.

Крім того, матеріалами справи підтверджено, що позивачем понесено витрати, пов'язані із розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу. Так, як свідчить квитанція №145 від 05.06.2018 року, видана адвокатом ОСОБА_4, ОСОБА_1 сплачено кошти в розмірі 2600 гривень за надання правової допомоги, зокрема, консультації - в розмірі 200 гривень, складення позовної заяви - 400 гривень. Представництво інтересів в суді - 2000 гривень.

Вище викладене дає суду підстави для задоволення позовних вимог і в частині стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 понесених нею при зверненні до суду судових витрат, зокрема, судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи - на професійну правничу допомогу.

На підставі ст., ст. 105, 110, 112, ст.164, 235 ч.8 СК України, керуючись ст., ст.10, 11, 81, 141, 206 ч.4, 263 - 265, 274, 279, 353-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, який зареєстрований 11 червня 2010 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Чернівецького районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №13.

За вибором відповідача змінити її прізвище із ОСОБА_7, яке взято нею при укладенні шлюбу, що розірвано, на дошлюбне - ОСОБА_6.

Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 352 (трьохсот п'ятдесяти двох) гривень 40 копійок.

Повернути позивачу ОСОБА_1 з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову про розірвання шлюбу, що становить 352 (триста п'ятдесят дві) гривні 40 копійок.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, понесені нею при зверненні до суду - судовий збір за подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок та 2600 (дві тисячі шістсот) гривень витрат на правничу допомогу.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Чернівецький районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення (п.15, п.п.15.5 Перехідних положень ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України, тобто, у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Суддя: Л.П. Цимбалюк