Єдиний унікальний номер: 448/1249/18
Провадження № 2-о/448/37/18
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

22.10.2018 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Шегинській Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Мостиська цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, заінтересована особа - Мостиський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України,

В С Т А Н О В И В:

Заявниця ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною заявою в порядку окремого провадження, покликаючись на те, що її колишній чоловік, а неповнолітньої ОСОБА_2 батько - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІНФОРМАЦІЯ_3. загинув в с.Санжаровка м.Дебальцово і похований в м.Харцизьк Донецької області, тобто на тимчасово окупованій території.

Зазначає, що у зв'язку з проведенням АТО вона з дочкою ОСОБА_2 змушені були переселитись з місць проведення бойових дій та взяті на облік внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування: АДРЕСА_1

Вказує, що звернувшись з заявою до Мостиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про проведення державної реєстрації факту смерті ОСОБА_3 отримала письмову відповідь від 11.09.2018 року, відповідно до якої їй відмовлено у проведенні державної реєстрації факту смерті та роз'яснено порядок звернення до суду з вимогою про встановлення такого факту.

З огляду на наведене, просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт смерті ОСОБА_3, що настала ІНФОРМАЦІЯ_3. на тимчасово окупованій території України.

Стверджує, що встановлення даного факту необхідне їй для оформлення пенсії по втраті годувальника та для безперешкодного перетину кордону неповнолітньою ОСОБА_2, у якої вимагають згоду батька на виїзд за межі території України або ж свідоцтво про його смерть.

Заявник ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, в якій вимоги такої підтримує та просить справу слухати у її відсутності.

Представник заінтересованої особи - Мостиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області - Воїнська О.Я. в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, в якій просить суд розглянути справу у її відсутності. Зазначила, що вирішення заяви ОСОБА_1 покладає на розсуд суду.

Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, суд приходить до висновку, що заяву слід задовольнити з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид не позовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

Згідно з абз.2 ч.1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Згідно частини 2 ст.317 ЦПК України справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду.

У судовому засіданні встановлено, що заява про встановлення факту смерті громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м.Харцизьк Донецької області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3. в с.Санжарівка м.Дебальцево Донецької області подана колишньою дружиною померлого - громадянкою України ОСОБА_1 в інтересах їх неповнолітньої дочки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5.н., що підтверджується копією свідоцтва про шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 виданого 26.08.2005р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області, копією свідоцтва про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 серії НОМЕР_2, виданого 04 лютого 2011р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області та копією свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_3 виданого 04.08.2010р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Харцизького міського управління юстиції Донецької області.

На підтвердження факту смерті ОСОБА_3,- заявник, подала копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 від 02 березня 2017 року, що видане установою, що розташована на окупованій території, згідно якого ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року в селі Санжарівка міста Дебальцеве Донецької області.

Заявник зверталась до Мостиського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області з заявою щодо державної реєстрації факту смерті ОСОБА_3, однак їй було відмовлено у проведенні державної реєстрації вказаного факту та роз'яснено необхідність звернення до суду з заявою про встановлення факту смерті.

Отже, підставою звернення заявника до суду є неможливість реєстрації факту смерті колишнього чоловіка та батька її дитини у зв'язку з тим, що офіційні документи, що посвідчують даний факт, видані органами, які розміщені на території, яка тимчасово непідконтрольна Україні.

Оцінюючи подану заявником копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав.

Відповідно до ст.ст.3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

За ч.ч.3, 4 ст.49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Указом Президента України від 14 листопада 2014 року №875/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 2 листопада 2014 року, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють усупереч Конституції та законам України, а також зобов'язано КМУ вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв.

Постановою Верховної Ради України №254-VIII від 17 березня 2015 року «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» надано статус «тимчасово окупованих» територіям окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей, що знаходяться на територіях, які розташовані між державним кордоном України з Російською Федерацією, урізом води Азовського моря та лінією, яка визначена Постановою ВР України №252-VIII від 17.03.2015 року (згідно додатку), яка набрала чинності 08 квітня 2015 року.

Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 02.12.2015р. №1275-р, яким затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України, вказаною територією, зокрема, являється і м.Дебальцеве.

Територія міста Дебальцеве, в тому числі с.Санжарівка, увійшло до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження згідно Додатку 1 до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014р. (в редакції розпорядження від 07.02.2018р. №79-р.).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» - тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України.

В силу положень Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» основою гуманітарної, соціальної та економічної політики держави Україна стосовно населення тимчасово окупованої території України є захист і повноцінна реалізація національно-культурних, соціальних та політичних прав громадян України, у тому числі корінних народів та національних меншин.

Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території (Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»).

Відповідно ст.9 вказаного Закону, будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України, виконання міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, сприяння відновленню в межах тимчасово окупованої території конституційного ладу України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності, право на повагу до приватного та сімейного життя тощо.

Виходячи з наявних у справі доказів вбачається, що реєстрація смерті колишнього чоловіка заявника та батька її дитини у органах реєстрації актів цивільного стану не проводилась, можливості зареєструвати його смерть на підставі вищезазначених документів, оскільки вони не відповідають визначеній чинним законодавством формі для проведення державної реєстрації смерті не існує, тому відновлення порушених прав заявника неможливо в іншій спосіб, а лише як встановлення даного юридичного факту в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або оголошення її померлою.

Відповідно до п.1 Розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Згідно вказаних Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні у зв'язку з неможливістю виконувати повноваження відділами державної реєстрації актів цивільного стану Автономної Республіки Крим, міста Севастополя та на тимчасово окупованих територіях, та території проведення АТО, проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення, анулювання здійснюються відділами державної реєстрації актів цивільного стану за межами цієї території за місцем звернення заявника.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні передбачено, що підставою для проведення державної реєстрації смерті є лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час.

Наведене свідчить, що факт смерті ОСОБА_3 є доведеним, та враховуючи, що він помер на тимчасово окупованій території, реєстрація його смерті органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі наданих документів є неможливою, а встановлення факту смерті необхідне для отримання свідоцтва про смерть в легітимних державних органах, суд приходить до висновку, що вимоги заявника законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Підсумовуючи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви та встановлення факту смерті ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3. у селі Санжарівка міста Дебальцеве Донецької області.

Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Відповідно до вимог п.8 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України.

Керуючись ст.ст.12, 13, 81, 258, 259, 263-265, 293, 315-319 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Заяву ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2, заінтересована особа - Мостиський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 року на тимчасово окупованій території України - в селі Санжарівка міста Дебальцеве Донецької області.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ю.В. Кічак

Рішення суду набрало законної сили «__»________________20__ р.

Суддя Ю.В. Кічак