Справи №489/5679/17 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Номер провадження 22-ц/4812/46/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

10 грудня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Лівшенком О.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

відповідачів - ОСОБА_4 та ОСОБА_5,

представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення ухвалене Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено о 13 годині 57 хвилин,15 травня 2018 року, в приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва під головуванням судді Тихонової Н.С.у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяв про прийняття спадщини,

У С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_2 пред'явила до рідних брата - ОСОБА_4 та сестри - ОСОБА_5 позов про визначення додаткового строку, достатнього для подання заяв про прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька - ОСОБА_7 та матері - ОСОБА_8.

Позов обґрунтовувала наступним.

На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 17 вересня 1968 року ОСОБА_9, нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори за реєстром № 2-3584, зареєстрованого в МБТІ 07 червня 1977 року в книзі за номером 13909, ОСОБА_7, на праві приватної (особистої) власності належав будинок № 2/2 з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами, розташований по вулиці Кінцевій у місті Миколаєві.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року батько сторін помер, у зв'язку з чим відкрилася спадщина, до складу якої увійшов названий житловий будинок.

Спадщину, як спадкоємці першої черги за законом, прийняли: дружина спадкодавця, та двоє його дітей - відповідачів в даній справі, які на час відкриття спадщини постійно проживала разом із ОСОБА_7

Позивач, як спадкоємець, що проживала окремо від спадкодавця, для прийняття спадщини повинна була подати відповідну заяву, проте, через негаразди в особистому житті, а саме, смерть 24 листопада 2010 року чоловіка - ОСОБА_10, такої заяви до нотаріальної контори не подавала, а тому вважається такою, що не прийняла спадщину.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла і мати сторін , у зв'язку з чим відкрилася спадщина на 1/3 частку спірного будинку, право на яку в рівних частках мала вона та відповідачі.

Брат та сестра, у той же спосіб, що і після смерті батька, прийняли спадщину.

Вона ж, з тих же причин, що і після смерті батька, та нестачу грошей, необхідних для сплати платежів, належних при вчинені нотаріальних дій, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері не зверталася, а тому вважається спадкоємцем, но не прийняв спадщину.

До того ж, брат та сестра запевняли її, що порівну поділять спадкове майно та при оформлені спадщини будуть враховані і її інтереси. Оскільки свого слова вони не дотримали, то вона вимушена була звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про прийняття спадщини у зв'язку із пропущенням строків на прийняття спадщини, після смерті батьків.

Посилаючись на неможливість оформлення своїх спадкових прав в нотаріальній конторі, а також на те, що строк на прийняття спадщини пропущено з поважних причин, ОСОБА_2 просила визначити їй додатковий строк тривалістю у три місяці для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_2 подала на це рішення апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю висновків суду нормам чинного цивільного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 25 липня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі за зазначеним позовом.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 26 липня 2018 року справа призначена до судового розгляду.

На виконання Указів Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення нових апеляційних судів в апеляційних округах» та від 28 вересня 2018 року «Про переведення суддів», ліквідовано Апеляційний суд Миколаївської області та утворено новий Миколаївський апеляційний суд. Суддів Апеляційного суду Миколаївської області переведено на роботу на посади суддів Миколаївського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року розпочав роботу Миколаївський апеляційний суд.

У зв'язку із ліквідацією Апеляційного суду Миколаївської області дана справа передана до новоствореного Миколаївського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 11 жовтня 2018 року визначено склад колегії суддів: суддя-доповідач - Лисенко П.П., судді: Галущенко О.І., Серебрякова Т.В.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржене рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд ухвалив його з додержанням норм матеріального й процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що причини пропуску строку звернення до нотаріусу з заявами про прийняття спадщини після смерті батьків, наведені позивачем, жодним чином не можна вважати такими і на їх підставі, надати їй додатковий строк, достатній для подання заяв про прийняття спадщини.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

Перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції виходить з повноважень суду апеляційної інстанції, визначених статтею 374 ЦПК України, і відповідних їм підстав щодо перегляду судових рішень в апеляційному порядку, передбачених статтями 375, 383 ЦПК України.

Зокрема, він повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права.

Оскаржене рішення ухвалене у повній відповідності з виписаним.

Так, в силу ст.ст.1216,1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України).

Процедура подання заяви про прийняття спадщини визначена Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 (далі - Порядку).

Відповідно до вказаного Порядку (п.п.3.3, 3.4, 3.5, 3.6, 3.11, 3.15, 3.23 п.3 Глави 10), заяви про прийняття спадщини подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Заява про прийняття спадщини підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Своєчасно надісланою вважається заява, справжність підпису особи, на якій засвідчена (або не засвідчена) нотаріально, що направлена поштовим відправленням до закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини і яка надійшла нотаріусу після закінчення цього строку. Нотаріус приймає такі заяви, заводить спадкову справу та у випадку надходження заяви, справжність підпису на якій не засвідчено нотаріально, надсилає лист спадкоємцю, в якому пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. У таких випадках конверт підшивається у спадкову справу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Згідно з ч.1 ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За правилами ч.3 ст.1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

У п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (ч.2 ст.1272 ЦК України), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини.

При розгляді цих справ слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини, наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. При цьому, необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім'єю), невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що згідно свідоцтв про народження та Витягу з державного реєстру цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 є батьками ОСОБА_11, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (а.с.7,10,40).

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_11 змінила прізвище на ОСОБА_2 (а.с.14).

На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, посвідченого 17 вересня 1968 року нотаріусом Першої миколаївської державної нотаріальної контори за реєстром №2-3584, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 07 червня 1977 року в книзі за №13909, ОСОБА_7 належав житловий будинок № АДРЕСА_1 (а.с.46-48).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 помер (а.с.36).

12 липня 2017 року за заявою ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його батька ОСОБА_7 було заведено спадкову справу №21/2017. Інші спадкоємці з відповідними заяви до нотаріуса не звертались (а.с.33-62).

14 вересня 2017 року ОСОБА_4 видано свідоцтво про право на спадщину на 1/3 частку житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1. У цьому ж свідоцтві зазначено, що спадкоємцями іншої частини будинку (по 1/3 частині кожній) є донька померлого ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_8 (а.с.54).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року померла ОСОБА_8 (а.с.66).

12 липня 2017 року за заявою ОСОБА_4 про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері ОСОБА_8 заведено спадкову справу № 22/2017.

08 листопада 2017 року до нотаріуса також звернулась ОСОБА_12 яка діяла в інтересах ОСОБА_2 з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на 1,з частку будинка, після смерті батька та матері.

13 листопада 2018 року нотаріусом винесена постанова, якою ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року та ОСОБА_8, померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року, у зв'язку з пропуском строку встановленого законом для прийняття спадщини (а.с.63-92).

Скориставшись своїм правом, позивач пред'явила зазначений позов, проте в ньому не зазначила причин пропуску строку, які можна було б визнати поважними і визначити додатковий строк. Ті ж причини, які вона назвала, не можна вважати таким, тим більше, що одні з них мали місце ще до смерті батьків, а інші - далеко в більш пізній строк, після їх смерті, та ще й не доведені належними та допустимими доказами.

Між тим, як за ст. 1272 ЦПК України, поважна причина пропуску строку для прийняття спадщини, яка б давала суду підстави для визначення додаткового строку, повинна була мати місце в шестимісячний строк, з часу відкриття спадщини.

Більше того, цей позов вже є повторним.

Так, за аналогічною позовною заявою ОСОБА_2 вже зверталася 13 вересня 2016 року, і 10 жовтня 2016 року, за нею відкрито провадження. Проте за клопотання ОСОБА_13 та позовна заява залишена без розгляду (ц.с. № 489/4541/16-ц, а.с. - 46, 49).

За такого, у суду 1 інстанції не було законних підстав для задоволення даного позову, що той вірно і констатував у своєму рішенні.

Названі дії суду у повній мірі узгоджуються з положеннями чинного цивільного законодавства та правовими позиціями Верховного Суду України, викладених в постановах по цивільним справам від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12), 04 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15) та 14 вересня 2016 року (справа № 6-1215цс16).

Оскільки цього ж, з таких же мотивів дійшов і районний суд, то підстав для задоволення апеляційної скарги немає.

Стосовно ж тверджень названої особи, про наявність процесуальних порушень при розгляді судом 1 інстанції позову, то вони не можуть слугувати скасуванню оскарженого рішення, оскільки більша частина з них не має підтвердження, а ті ж, що мають місце, носять формальний характер і не вплинули на результат вирішення справи.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 15 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В. Серебрякова

________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року