Справа № 487/94/17
Провадження № 2/487/106/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2018 року.

Заводський районний суд м.Миколаєва у складі головуючого судді Павлової Ж.П., за участі секретаря Ігнатьєва А.О., позивача: ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2,представника відповідача: ОСОБА_3 розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Миколаєва цивільну справу № 2/487/731/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про тлумачення змісту договору та відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И В:

11.01.2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, про тлумачення договору доручення від 22 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4, а саме, що вказаний договір є змішаним договором, який поєднує в собі положення договору про надання послуг та договору доручення. Крім того, просив стягнути із відповідача на його користь завданих йому збитків в сумі 819 тис. грн., з яких основний борг складає 409500 грн., сума неустойки - 409500 грн.

В позові позивач зазначив, що 11.02.2016 року на електронному торговельному майданчику ТОВ «Електронні торги України» було розміщено оголошення про проведення електронних торгів з продажу лоту №204509 - обєкта нерухомості, розташованого в м. Миколаєві по вул. Нікольська, 25-А, загальною площею 448,4 кв.м. , який належав ПАТ «Брокбізнесбанк». Після чого, до нього усно звернувся відповідач з метою надання послуг в публічних торгах та оформленні договору купівлі-продажу обєкта нерухомості, розташованого в м. Миколаєві по вул. Нікольська, 25-А. У звязку із чим між позивачем та відповідачем було укладено договір доручення. Предметом якого було здійснення повіреним( позивачем) від імені та за рахунок довірителя( відповідача) усіх дій, необхідних і достатніх для придбання довірителем вищезазначеного обєкту нерухомості. 26.02.2016 року відбулись електронні торги( аукціон), переможцем яких став відповідач , а 29.04.2016 року відповідач придбав на підставі договору купівлі-продажу вищезазначений спірний обєкт нерухомості. Оскільки позивач повністю та належним чином виконав взяті на себе зобовязання(п.3.1 договору), а відповідач від оплати за надані послуги відмовився, він письмово звернувся з претензією до відповідача з вимогою про сплату боргу, але відповідач відмовився. Тому, посилаючись на положення ст. ст.628,629,638,525 ЦК України позивач просив задовольнити його позовні вимоги.

25.01.2017 року по справі відкрито провадження по справі.

20.03.2017 року відповідачем ОСОБА_4 подані заперечення на позовну заяву , в яких він просив відмовити в задоволенні позову, оскільки тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, але спору між сторонами не існує, оскільки договір доручення взагалі є неукладеним, оскільки не досягнуто згоди з усіх істотних питань щодо предмету договору, не здійснено позивачем жодної юридичної дії за договором. Так, відповідач самостійно приймав участь в електронних торгах, усі питання щодо супроводження укладення договору вирішувались відповідачем за допомогою фахівців в галузі права на підставі окремих домовленостей. Крім того, в позові позивач навіть не вказує, в чому полягають завдані збитки та не наводить їх розрахунку.

23.10.2017 року позивач звернувся до суду із заявою про забезпечення позову. 31.10.2017 року судом винесено ухвалу про накладення арешту на майно відповідача.

В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов, посилаючись на наступне.

На виконання досягнутих домовленостей та виконання Договору доручення, позивач телефонував, відвідував офіс та звертався до працівників ПАТ «Брокбізнесбанк» щодо усунення підстав за наявності яких неможливо було укласти договір купівлі-продажу. Після проведених перемовин між ним та ПАТ «Брокбізнесбанк» в подальшому між останнім та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу обєкта нерухомості, розташованого в м. Миколаєві по вул. Нікольська, 25-А. Отже, ним було вжито усіх необхідних і достатніх заходів, у тому числі покладених Договором доручення, необхідних для укладення договору купівлі-продажу вищевказаного обєкту нерухомості. Проте, після фактичного укладання договору купівлі-продажу обєкта нерухомості ,розташованого в м. Миколаєві по вул. Нікольська, 25-А, відповідач безпідставно відмовився від виконання договору в частині сплати послуг.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив в їх задоволенні відмовити у звязку з їх надуманістю та безпідставністю, посилаючись на те , що тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волеявлення іншої сторони та тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обовязком за умови наявності спору. Проте, спору між сторонами не існує, оскільки договір доручення взагалі є неукладеним, оскільки не досягнуто згоди з усіх істотних питань щодо предмету договору, не здійснення позивачем жодної юридичної дії за договором. Так, відповідач самостійно приймав участь в електронних торгах, всі питання щодо супроводження укладення договору вирішувались відповідачем за допомогою фахівців в галузі права на підставі окремих домовленостей.

Заслухавши пояснення сторін, покази свідка та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного:

Відповідно до ст.15 ,16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення , невизнання або оспорювання , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, підставою для звернення до суду є саме порушення або оспорювання прав і охоронюваних законом інтересів юридичної особи.

Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач просить суд розтлумачити договір доручення від 22 лютого 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 і ОСОБА_4 При цьому, позивач просить розтлумачити, що вказаний договір є змішаним договором, який поєднує в собі положення договору про надання послуг та договору доручення. Предметом вказаного договору є обєкт нерухомості, розташований в м. Миколаєві по вул. Нікольська, 25-А.

Згідно ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється за правилами, встановленими ст. 213 цього Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 213 ЦК України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьої цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення.

За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає в позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не є укладеним правочини ( договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладання( відсутня згода за всіма істотними умовами договору, не отримано акцепт стороною, що направило оферту, не передано майно. Відповідно до змісту доручення в ньому повинні бути чітко визначені юридичні дії, які необхідно здійснити повіреному. Ці дії повинні бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до п.1.1 тексту договору доручення від 26.02.2016 року довіритель доручає, а повірений бере на себе обовязки здійснювати від імені та за рахунок довірителя всі дії, необхідні і достатні для придбання (покупки) наступного обєкта нерухомості нежитлове приміщення, що знаходиться в м.Миколаєві по вул.Нікольська, 25/1, загальною площею 448,4 кв.м. В п.2.1.1 тексту договору описані загальні обовязки взагалі повіреного та не передбачено жодної конкретної юридичної дії щодо придбання обєкта нерухомості-нежитлового приміщення в процедурі електронних торгів. Таким чином в договорі не передбачалось жодної конкретної дії, які повинен був здійснити позивач для укладання договору купівлі продажу з ПАТ «Брокбізнесбанк», попереднім власником спірного обєкту. Отже , відповідно до тексту договору доручення вбачається, що сторони не досягли згоди стосовно істотних умов договору, що свідчить про його неукладеність.

Отже, враховуючи зміст договору доручення від 22.02.2016 року, враховуючи положення ст.213 ЦК України, суд приходить до переконання, що позивач у позовній заяві намагається змінити предмет договору, без згоди на це іншої сторони, тобто через відповідне рішення суду про тлумачення договору на користь однієї зі сторін. Тлумачення неукладеного правочину як змішаного договору , відповідно до ст. 628 ЦК України також передбачає застосування положень про наявність істотних умов договору , але як встановлено судом такі умови не були погоджені сторонами при підписанні договору доручення від 22.02.2016 року.

За таких підстав позовні вимоги позивача в частині тлумачення договору не підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення основного боргу та завданих збитків , то оскільки сторони не досягли згоди стосовно істотних умов договору, що свідчить про його неукладеність, і крім того позивач в ході судового засідання не зазначав та не вказував в чому ці збитки полягають, то і ці вимоги позивача є недоведеними і задоволенню не підлягають.

Так, відповідно до ч.2 ст.22 ЦК України збитками є втрати , яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст.6, 7, 10, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає АДРЕСА_1 до ОСОБА_4 , що мешкає в АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 про тлумачення змісту договору та відшкодування збитків - відмовити.

Скасувати ухвалу Заводського районного суду м.Миколаєва про забезпечення позову від 31.10.2017 року.

Рішення набирає законної сили через 30 днів, якщо не буде подана апеляційна скарга.

Рішення суду може бути оскаржене в 30-денний строк з дня проголошення рішення до апеляційного суду Миколаївської області.

Суддя Павлова Ж.П.