Справа № 137/1789/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"06" листопада 2018 р.
Літинський районний суд Вінницької області в складі головуючого судді Желіховського В.М. секретаря судового засідання ГолотиО.В. розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Літин цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Вінницької області та ОСОБА_3 про визнання права на спадкове майно порядку спадкування за заповітом, -
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом мотивуючи його тим, що 03.09.2017 року померла його мати ОСОБА_4, яка за життя вчинила заповіт, яким все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, в тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом заповіла позивачу. Позивач звернувся до державного нотаріуса ОСОБА_2 державної нотаріальної контори Вінницької області з заявою про прийняття спадщини після смерті матері та 10.10.2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на наступне майно: 1/3 частку квартири № 4 в житловому будинку № 8, що розташований в смт. Літин по вул. Вінницька, Літинського району Вінницької області, та грошовий вклад, що належав спадкодавцю ОСОБА_4. На інше спадкове майно, а саме земельну ділянку площею 325 кв.м. в тому числі 59 кв.м. для будівництва господарчих будівель і 266 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства по вул. Вінницькій (Дзержинського), 8, отримати свідоцтво про право на спадщину не зміг та отримав відмову нотаріуса, по причині відсутності правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно.
Позивач вказує, що окрім нього спадкоємцем за заповітом, після смерті матері є інший першочерговий спадкоємець за законом, його батько, та чоловік спадкодавця - ОСОБА_3, який має право власності на 1/3 частки квартири № 4 в житловому будинку № 8, що розташований по вул. Вінницькій в смт. Літин Літинського району Вінницької області. Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 претензій щодо прийняття ним спадщини на земельні ділянки не має, так як за життя моїй матері, їй, було надано земельні ділянки у постійне користування.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити.
Представник відповідача ОСОБА_2 селищної Літинського району Вінницької області в судове засідання також не з'явився, надав суду листа про розгляд справи без представника селищної ради. Проти заявленого позову селищна рада не заперечує.
Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання також не зявився надіславши на електронну адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов визнає.
Відповідно до ст. 247 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з'явилися у судове засідання.
Відповідно до ст. 200 ч.3 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.
Як зазначено у ст. 206 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.
Суд вважає, що позов підлягає до задоволення за таких підстав.
Із копії свідоцтва про смерть (а.с. 5) судом встановлено, що ОСОБА_4 померла 03.09.2017 року. Із акту від 12.06.1997 р. (а.с.8) судом встановлено, що було проведено вибір та обстеження земельної ділянки розміром 0,04 га. по вул. Дзержинського, 8, в смт. Літин Вінницької області, для будівництва господарських споруд ОСОБА_4 Рішення 11 сесії 22 скликання ОСОБА_2 селищної ради народних депутатів від 26.08.1997 р. (а.с. 9) свідчить, що ОСОБА_4 надано у постійне користування земельну ділянку площею 325 кв.м. в т.ч. 59 кв.м. для будівництва господарських будівель і 266 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства по вул. Дзержинського, 8. Із заповіту посвідченого 07.06.2018 р. секретарем Селищенської сільської ради Літинського району Вінницької області (а.с. 10), вбачається що ОСОБА_4 зробила розпорядження, згідно якого усе майно, де б воно не було із чого б воно не складалось, і все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповідає своєму синові ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с. 12,13) встановлено, що позивач прийняв спадщину у виді 1/3 частки квартири № 4 в житловому будинку № 8, що розташований в смт. Літин по вул. Вінницька, Літинського району Вінницької області та грошовий вклад, який належав спадкодавцю ОСОБА_4. Витягом з рішення ОСОБА_2 селищної ради за № 857 від 16.09.2015 р. (а.с. 14) зазначається, що «вул. Дзержинського» перейменована на «вул. Вінницька». Із копії листа з ОСОБА_2 державної нотаріальної контори за № 1863/02-14 від 30.10.2018 року (а.с.20) судом встановлено, що ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно.
Згідно з п. 23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" у разі відмови нотаріуса і оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
За статтею 41 Конституції України громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону.
Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
В пункті 5.2. Рішення Конституційного Суду України №5-рп/2005 від 22 вересня 2005 року зазначено, що згідно з частиною третьою статті 41 Конституції України, громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ця конституційна гарантія не може тлумачитися як така, що заперечує державний захист інших визнаних майнових прав громадян (крім права власності) або обмежує можливість такого захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства. Так, на момент набуття спадкодавцем права користування земельною ділянкою діяли норми ЗК України 1991 року, у відповідності до ст. 7 якого, постійним користуванням визнавалося землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності в тому числі і громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
Ст.23 ЗК України 1991 року визначала, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Право користування земельною ділянкою чи її частиною припинялося у разі: 1) добровільної відмови від земельної ділянки; 2) закінчення строку, на який було надано земельну ділянку; 3) припинення діяльності підприємства, установи, організації, селянського (фермерського) господарства; 4) систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди; 5) нераціонального використання земельної ділянки; 6) використання земельної ділянки способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів, їх хімічного і радіоактивного забруднення, погіршення екологічної обстановки; 7) використання землі не за цільовим призначенням; 8) невикористання протягом одного року земельної ділянки, наданої для сільськогосподарського виробництва, і протягом двох років - для несільськогосподарських потреб; 9) вилучення земель у випадках, передбачених статтями 31 і 32 цього Кодексу (ст.ст.27 ЗК України 1991 року).
Водночас, згідно з ч. 1 ст. 92 чинного на момент смерті спадкодавця ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації; в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності; г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування». Право постійного користування земельними ділянками може вноситися державою до статутного капіталу публічного акціонерного товариства залізничного транспорту, утвореного відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування". Також, за приписами ст. 141 ЗК України смерть особи - користувача земельної ділянки, не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою.
Зокрема, нормою ч.ч.4-5 ст.102-1 чинного ЗК України визначається, що строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для сільськогосподарських потреб не може перевищувати 50 років. Укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб або для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України без укладання договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Водночас, як зазначено вище, право постійного користування земельними ділянками у спадкодавця виникло у 1997 р.- до дати набрання чинності ЗК України (який набрав чинності з 01 січня 2002 року), а рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 визнано неконституційним положення п. 6 розділу X "Перехідні положення" ЗК України щодо зобов'язання громадян, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди на них. У пункті 5.3. Рішення Конституційного Суду України у справі про постійне користування земельними ділянками від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у контексті розвитку земельного законодавства, "поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу".
З наведеного вбачається, що громадяни, які свого часу набули у встановленому законодавством порядку право постійного користування земельною ділянкою, мають право продовжувати користуватись нею, і не ґрунтуються на нормах законодавства вимоги до таких громадян оформити право власності або ж укласти договір оренди на таку земельну ділянку.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
Згідно зі статтею 1216 Цивільного кодексу спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 р. "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (із збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).
Відповідно до ст. 22 Конституції України, права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Органи державної влади повинні керуватися нормами Конституції України і законів України виходячи з гарантій, встановлених законами України і не можуть порушувати норми ст. 22 Конституції України, які є нормами прямої дії.
Відповідно до ст. 21 та 64 Конституції України права громадянина є непорушними та такими, що не можуть бути відчужені, вони також не можуть бути обмежені, крім випадків, прямо передбачених законом.
За приписом ст. 4 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом ЦПК України), який дублюється у ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.
Оскільки земельна ділянка передана в постійне користування ОСОБА_4 для будівництва господарських будівель для ведення особистого підсобного господарства,а позивач є спадкоємцем за заповітом - право користування зазначеною земельною ділянкою є об'єктом спадкування, то до позивача, як спадкоємця перейшло право постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_4
За таких обставин, позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.
Керуючись ст.ст.4, 12, 76, 81, 206, 247, 259, 263-268 ЦПК України, ст.328, 1218, 1268 ЦК України, ст. ст. 23, 92, 125, 141 ЗК України, постановою пленуму Верховного суду України за №7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", Рішенням Конституційного Суду України у справі про постійне користування земельними ділянками від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, суд, -
Позов задовільнити.
Визнати за ОСОБА_1 право на постійне користування земельною ділянкою площею 325 кв.м. в тому числі 59 кв.м. для будівництва господарських будівель та 266 кв.м. для ведення особистого підсобного господарства по вулиці Вінницькій 8, в смт. Літин Літинського району Вінницької області.
Апеляційну скаргу на рішення суду сторони можуть подати протягом 30 днів після проголошення рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя : Желіховський В. М.