Постанова

Іменем України

28 березня 2018 року

м. Київ

справа № 470/326/16-ц

провадження № 61-4339св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,
відповідачі: Державна казначейська служба України, Березнегуватський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області, прокуратура Миколаївської області,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 14 липня 2016 року у складі судді Міщенка Г. В. та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області

від 06 жовтня 2016 року у складі суддів: Данилової О. О., Довжук Т. С., Коломієць В. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Березнегуватського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України в Миколаївській області (далі - Березнегуватський РВ УМВС України в Миколаївській області), прокуратури Миколаївської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 18 серпня 2015 року Березнегуватським РВ УМВС України в Миколаївській області ОСОБА_1 було притягнуто до кримінальної відповідальності за незаконне вирощування конопель. Вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області

від 04 листопада 2015 року її визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 310 КК України, та призначено покарання у виді арешту строком на 1 місяць. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року вирок суду першої інстанції скасовано, а кримінальне провадження щодо неї закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв'язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Посилаючись на те, що внаслідок незаконних дій працівників органів досудового розслідування, прокуратури та суду завдано їй моральну шкоду, ОСОБА_1 просила стягнути з Державного бюджету України 5 800 грн спричиненої матеріальної та 100 000 грн моральної шкоди шляхом списання на її користь з Єдиного казначейського рахунку.

Рішенням Березнегуватського районного суду Миколаївської області

від 14 липня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку ДКСУ, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди на користь ОСОБА_1 10 150 грн.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу завдана моральна шкода, яка підлягає відшкодуванню на підставі статті 1176 ЦК України та статей 2-4 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР),

у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Розмір мінімальної заробітної плати визначається на момент винесення рішення суду. Оскільки Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» з 01 травня 2016 року затверджено мінімальну заробітну плату в розмірі 1 450 грн, тому розмір моральної шкоди, яку слід стягнути на користь позивача становить 10 150 грн.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області

від 14 липня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що розмір відшкодування моральної шкоди має визначатися з урахуванням конкретних обставин справи, характеру душевних страждань, їх тривалості та мінімального розміру відшкодування, у зв'язку з чим суд першої інстанції, керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, дійшов правильного висновку про розмір компенсації моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДКСУ просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині рішення судів не оскаржуються, а тому не підлягають перегляду в касаційному порядку.

Касаційна скарга мотивована тим, що підстави для відшкодування шкоди з державного бюджету відсутні, а розмір моральної шкоди є таким, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності, а також характеру немайнових втрат та обсягу моральних страждань позивача, у зв'язку з чим судові рішення є незаконними і підлягають скасуванню.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 18 серпня 2015 року заступником начальника слідчого відділу Березнегуватського РВ УМВС України в Миколаївській області повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 310 КК України (незаконне вирощування конопель у кількості 31 рослини). 27 серпня

2015 року прокурором прокуратури Березнегуватського району Миколаївської області затверджено обвинувальний акт.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1, частини другої Закону

№ 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Також встановлено, що вироком Снігурівського районного суду Миколаївської області від 04 листопада 2015 року позивача визнано винною у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення та призначено покарання у виді арешту строком на 1 місяць. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 15 березня 2016 року вирок суду першої інстанції скасовано, кримінальне провадження закрито на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діях позивача складу кримінального правопорушення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частиною другою, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі від 02 грудня 2015 року № 6-2203цс15.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, внаслідок чого позивач знаходилася під слідством та судом у період з 18 серпня 2015 року по 15 березня 2016 року майже 7 місяців (6 місяців і 26 днів), останній завдано моральну шкоду, розмір якої визначено відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, з урахуванням роз'яснень, викладених у пункті 9 Постанови Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з наступними змінами та доповненнями).

Відповідно до статті 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VIII «Про державний бюджет України на 2016 рік» установлено з 01 травня

2016 року мінімальну заробітну плату на рівні 1 450 грн.

Таким чином, визначений судом першої інстанції розмір відшкодування відповідає нормі статті 13 Закону № 266/94-ВР.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Доводи касаційної скарги, що підстави для відшкодування шкоди з державного бюджету відсутні, а розмір моральної шкоди є таким, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності та розумності не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до частини п'ятої статті 4 Закону № 266/94-ВР, у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказані судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Березнегуватського районного суду Миколаївської області

від 14 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року в частині задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська