Справа № 136/1465/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Стадника С.І.

секретаря судового засідання Белінської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про тлумачення заповіту та визнання права власності на спадкове майно по спадкуванню за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який мотивувала тим, що 31.01.2015 року померла її баба ОСОБА_3, яка на випадок своєї смерті склала на її імя особисте розпорядження (заповіт), яким заповіла їй земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Для оформлення спадщини позивач звернулась до нотаріуса, який відмовив у видачі нотаріального акту на домоволодіння мотивувавши своє рішення тим, що в заповіті не вказано адресу місцезнаходження зазначеного майна, крім цього правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на домоволодіння за її життя не був виготовлений, а на померлу такі документи відповідні органу не видають. Вказане стало підставою для звернення позивача до суду з позовом, яким вона просить розтлумачити заповіт, а також визнати за нею право власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом.

До суду позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність.

Відповідач подала до суду заяву про визнання позову, справу просила розглянути у її відсутність.

Оскільки учасники справи скористалися правом на розгляд справи у їх відсутність, суд вирішує справу на підставі наявних у матеріалів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд встановив, що 31.01.2015 року померла ОСОБА_3 (а.с. 6), яка на випадок своєї смерті склала на імя ОСОБА_1 особисте розпорядження (заповіт, а.с. 7), яким заповіла їй земельну ділянку та житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами. Вказаний заповіт не змінено і не скасовано.

З матеріалів Спадкової справи №54/2015 слідує, що після смерті ОСОБА_3 спадщину в порядку, визначеному ч.1 ст.1269 ЦК України прийняла позивач та ОСОБА_2 Інших спадкоємців, які прийняли спадщину, судом не встановлено.

Для оформлення спадщини позивач звернулась до нотаріуса, акту який відмовив у видачі нотаріального акту на домоволодіння мотивувавши своє рішення тим, що в заповіті не вказано адресу місцезнаходження зазначеного майна, крім цього правовстановлюючий документ, який підтверджує право власності спадкодавця на домоволодіння за її життя не був виготовлений, а на померлу такі документи відповідні органу не видають (а.с. 17).

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження (пункт 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування").

Відповідно до статті 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу.

Виходячи з аналізу положень норм ст. 213, 1256 ЦК України тлумачення заповіту здійснюється з метою встановлення точної волі заповідача і може мати місце, якщо заповіт має суперечливий характер, у зв'язку з чим необхідно уточнити його зміст. При цьому ч.2 ст.213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Таким чином, при тлумаченні заповіту не допускається внесення змін у сам зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, майнових прав і обов'язків на випадок своєї смерті ( ст. 1233 ЦК України).

Складаючи заповіт, ОСОБА_3 самостійно та вільно виявила волю щодо настання реальних наслідків вчиненого нею правочину, що в разі її смерті позивач успадкує належний їй житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами.

За даними погосподарських книг Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області, ОСОБА_3 була головою домогосподарства за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Іванька, вул. Лісова (Комсомольська), 34. Інших даних щодо належності ОСОБА_3 домоволодінь на території Іваньківської сільської ради матеріали справи не містять.

З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що дійсне волевиявлення заповідача було спрямоване на розпорядження саме домоволодінням за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Іванька, вул. Лісова (Комсомольська), 34.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

На час будівництва будинку діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція від 31.01.1966 року), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З аналізу зазначених нормативних актів слідує, що виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад.

Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку.

На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року N 105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

З зазначеного слідує, що записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таку правову позицію висловив Вищий спеціалізований суд з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року в своєму Інформаційному листі "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування".

Згідно даних, які вказані в довідці виконавчого комітету Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області від 27.12.2017 року № 02-18/259, житловий будинок № 34 по вул. Лісова (раніше Комсомольська) в селі Іванька Липовецького району Вінницької області, відповідно до записів в погосподарських книгах належить ОСОБА_3. Оскільки належність домоволодіння спадкодавцю доведена належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на що позов слід задовольнити.

Розподіл судових витрат здійснити відповідно до Глави 8 ЦПК України.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 76, 259, 263, 268, 273, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Розтлумачити зміст заповіту ОСОБА_3 від 04.11.2008 року, посвідченого секретарем Іваньківської сільської ради Липовецького району Вінницької області ОСОБА_4 (зареєстрованого в реєстрі за № 30) таким чином, що ОСОБА_3 зробила розпорядження на випадок своєї смерті заповівши ОСОБА_1 належний їй житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Іванька, вул. Лісова (раніше Комсомольська), 34.

Визнати за ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: Дніпропетровська область, м. Кам`янське, АДРЕСА_1) в порядку спадкування за заповітом після померлої 11.04.2017 року ОСОБА_3 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, с. Іванька, вул. Лісова, 34.

Право власності на казане нерухоме майно підлягає державній реєстрації.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів до апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя С.І. Стадник