Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне рішення)

Справа №:755/14525/18

Провадження №: 2/755/5895/18

"11" грудня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі головуючої судді Марфіної Н.В. розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, -

у с т а н о в и в :

26.09.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача в якому просить суд стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56276,00 грн., а також стягнути з відповідача на його користь компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у розмірі 59267,10 грн.

Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 19 липня 2016 року Подільським районним судом міста Києва винесено рішення у справі №758/5731/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позов задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 8400 грн. - заборгованість з виплати заробітної плати, 79630,54 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, 1000 грн. - моральної шкоди, а всього стягнуто 89030,54 грн. Також стягнуто з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 890,30 грн. Рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось та набрало законної сили. Вказаним рішенням Подільського районного суду міста Києва встановлено, що наказом №150к від 27.06.2014 позивач був прийнятий на посаду начальника управління організації регіональної політики департаменту регіонального розвитку, наказом №292к від 03.11.2014 - переведений на посаду заступника начальника департаменту регіональної політики у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, затвердженням нової структури та введенням в дію нового штатного розпису. Відповідно до наказу № 170-к від 21.05.2015 року позивача було звільнено 02.06.2015 у зв'язку з скороченням штату працівників, згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідачем повідомлено позивача, що йому нарахована, але не виплачена заробітна плата, грошова компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога в розмірі одного середнього місячного заробітку. Позивач зазначає, що диспозиція статті 117 КЗпП України встановлює обов'язок роботодавця виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, і дана норма закону будь-яких обмежень її дії не встановлює. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року, середньоденна заробітна плата позивача становила 281,38 грн. 20 грудня 2017 року Дніпровським районним судом міста Києва винесено рішення у справі №755/15911/17 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, позов задоволено частково, стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20.07.2016 року по 30.11.2017 року в розмірі 96794 грн. 72 коп. та судовий збір в розмірі 967 грн. 95 коп., а всього суму 97762,67 грн. Станом на 20 вересня 2018 року період затримки виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 200 робочих днів ( з 1 грудня 2017 року - період до якого присуджено сплату середнього заробітку рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року - по 20 вересня 2018 року), оскільки фактичний розрахунок до теперішнього часу не проведено. За твердженням позивача, станом на час звернення до суду із цим позовом, вищезазначені рішення суду не виконано навіть частково. За розрахунками позивача, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні становить 56276,00 грн. (281,38 грн. х 200 робочих днів). Також за розрахунками позивача, компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати з 1 червня 2015 року (день невиплати заробітної плати) по 20 вересня 2018 року складає 59267,10 грн. ( 6346.96 грн. за перший період + 38091,43 грн. за другий період + 14827,71 грн. за третій період = 59267,10 грн.

Ухвалою суду від 05.10.2018 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз'яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач отримав ухвалу суду про відкритті провадження у справі, копію позовної заяви та додатки до неї 11.10.2018 року, однак станом на час ухвалення цього рішення відзиву на позову заяву не подав.

Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі.

Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не викладав жодних заперечень проти розгляду справи в заочному порядку та ухвалення у справі заочного рішення.

За наведених обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин першої, другої та третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у цивільній справі № 758/5731/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення заборгованості по виплаті заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_2 8400,00 грн. - заборгованість з виплати заробітної плати, 79630,54 грн - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, 1000,00 грн - моральної шкоди, а всього стягнути 89030,54 грн.

Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь держави судовий збір в сумі 890,30 грн.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

21 вересня 2016 року на виконання вищевказаного судового рішення, Подільським районним судом міста Києва видано виконавчий лист.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року у цивільній справі № 755/15911/17 за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 липня 2016 року по 30 листопада 2017 року в розмірі 96794,72 грн. та судовий збір в розмірі 967,95 грн, а всього стягнуто суму 97 762,67 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вказані вище судові рішення не виконанні.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розділу VII „Оплата праці" указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 „Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно правової позиції Верховного Суду України викладеної 29 січня 2014 року у справі № 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Судом встановлено, що вищевказаним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 19 липня 2016 року у справі № 758/5731/16-ц стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні за період з 03 червня 2015 року по 19 липня 2016 року, виходячи із середньоденної заробітної плати ОСОБА_2 у розмірі 281,38 грн. (а. с. 6-10).

Отже, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, керуючись положеннями законодавства, діючого на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про правомірність вимог позивача щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні у розмірі 56276,00 грн за заявлений період часу, з урахуванням середньоденного заробітку у розмірі 281,38 грн, оскільки судом встановлено порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України щодо виплати позивачу всіх належних йому сум при звільненні.

Відповідачем не спростовано твердження позивача щодо не виплати йому заробітної плати при звільненні та не надано суду будь яких заперечень стосовно розміру не виплачених сум та непогашеної заборгованості по виконавчому листу.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримку розрахунку при звільненні підлягають до задоволення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, суд дійшов наступних висновків.

Компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушеннім строків їх виплати провадиться відповідно до Закону № 2050 та Порядку № 159.

Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи) (стаття 1 вказаного Закону).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру:

- пенсії;

- соціальні виплати;

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 вказаного Закону).

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (стаття 3 вказаного Закону).

Статтею 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні положення міститься в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159.

Системний аналіз Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 дає підстави дійти висновку проте, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості. Тобто, громадянин має право на отримання компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати в разі повного розрахунку боржника з громадянином.

Позивачем не надано доказів про проведення відповідачем повного розрахунку з ОСОБА_2, навпаки матеріали справи містять відомості про повне невиконання відповідачем рішень судів.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати задоволенню не підлягають у зв'язку з їх передчасністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 76-81, 89, 141, 178, 258, 259, 263-265, 268, 273, 275, 279, 280, 281, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 116, 117, 233 КЗпП України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N159 про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01 грудня 2017 року по 20 вересня 2018 року у розмірі 56276 (п'ятдесят шість тисяч двісті сімдесят шість) грн. 00 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 11.12.2018 року.

Учасники справи:

Позивач - ОСОБА_2 (04070, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1);

Відповідач - Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (02090, м. Київ, вул. Лобачевського, 23в, ).

Суддя -