Справа № 489/1544/17
Провадження №2/489/149/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судового засідання Животовою А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить визнати недійсним укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири від 01.02.2017 року, оскільки договір був укладений під впливом тяжкої для неї обставини, вона не усвідомлювала свої дії внаслідок хвороби, а саме перенесеного нею інсульту.

Від третьої особи надійшли заперечення (пояснення) на позовну заяву. Вказує на те, що сторони зверталися до неї, як до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу з питанням про можливість розірвання договору. Нею було розяснено наслідки посвідчення договору про розірвання та вона була готова посвідчити вищевказаний договір у порядку п. 7 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України. Однак, при перевірці арештів та заборон було виявлено арешт на відчуження квартири. При таких обставинах сторонам по справі вона відмовила посвідчувати вищевказаний договір.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

11.09.2017 року від відповідача надійшла заява про визнання позову, проведення розгляду справи за її відсутністю.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини.

ОСОБА_2 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.02.1992 року виконкомом Ленінської районної Ради народних депутатів.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 01.02.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4 та зареєстрованого в реєстрі за №83, ОСОБА_2 передала у власність ОСОБА_3 цілу квартиру АДРЕСА_1, а остання прийняла зазначену квартиру і сплатила за це нерухоме майно оговорену грошову суму 60307 грн. 00 коп..

З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №84888831 від 12.04.2017 року вбачається, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу №83 від 01.02.2017 року, підставою внесення запису до реєстру є рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №33662592 від 01.02.2017 року.

Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особо, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з положеннями ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з вимогами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У відповідності до статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі,- відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Згідно ст. 219 ЦК України, у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Суд може визнати такий правочин дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідав справжній волі особи, яка його вчинила, а нотаріальному посвідченню правочину перешкоджала обставина, яка не залежала від її волі.

За положеннями ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Позивач зазначає, що кошти за спірним договором ОСОБА_3 сплачені не були, договір фактично не був виконаний, оскільки і вона і її донька залишились зареєстровані та фактично проживають у спірній квартирі до сьогоднішнього часу.

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_3 про визнання позову, відсутність претензій до ОСОБА_2 та копія розписки про отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_2 в рахунок відшкодування витрат повязаних з оформленням квартири (а.с. 61, 65).

Істотною умовою договору купівлі- продажу є ціна товару. Покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу. Покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Також, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

Відповідачем не спростовано твердження позивача щодо відсутності оплати коштів за квартиру при оформленні договору купівлі-продажу, таким чином договір в натурі не був виконаний та не дотримані всі істотні умови договору.

Позивач зазначає, що укладений між сторонами договір купівлі-продажу квартири є недійсним на підставі ст. 233 Цивільного кодексу України, а тому до цього правочину підлягає застосуванню ч. 1 ст. 216 цього Кодексу.

Статтею 233 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 23 Постанови розяснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Верховний суд України в постанові від 06 квітня 2016 року в справі 6-551цс16 дійшов висновку, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Таким чином, аналізуючи приписи ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин повинен вчинитися особою під впливом тяжкої для неї обставини водночас з вкрай невигідними умовами, та вчиняючи цей правочин особа діє добровільно та усвідомлює свої дії. Обовязок доказування щодо вчинення саме цього правочину покладається на позивача.

Позивач посилається на те, що договір купівлі-продажу квартири укладався між сторонами під впливом тяжкої для неї обставини, коли вона 17.01.2017 року перенесла інсульт, знаходилась у лікарні по 25.01.2017 року, більше не могла, оскільки її донька інвалід 3 групи з дитинства потребувала уходу.

На підтвердження цього надано виписку з історії хвороби (а.с.16).

Враховуючи доведеність позивачем того, що договір купівлі-продажу квартири укладався під впливом тяжкої для неї обставини, це її хвороба, на вкрай невигідних умовах відсутність сплачених за договором коштів, враховуючі відсутність фактичного виконання договору та недотримання всіх істотних умов, з огляду на визнання відповідачем позову в повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В:

Цивільний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати договір купівлі продажу квартири АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського Нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №83 недійсним.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: м. Миколаїв, пр.-т Миру, 27-Б, кВ. 2, паспорт серії ЕО 871997.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: м. Миколаїв, пр.-т Миру, 27-б, кВ. 28, паспорт серії ЕР 375226.

Третя особа: приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_4, юридична адреса: м. Миколаїв, вул. Пушкінська, 14.

Суддя Ленінського районного

суду міста ОСОБА_1 Румянцева

Повний текст судового рішення складено «28» листопада 2018 року.