Справа № 523/3909/18
Провадження №2/523/2813/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" листопада 2018 р. м. Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді - Дяченко В.Г.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку загального провадження, цивільну справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») звернувся до суду з зазначеним позовом та просив стягнути з відповідача суму боргу за договором кредиту в розмірі 10043,02 грн.

В обґрунтування вимог представник позивача посилався на те, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір № б/н від 20.01.2011 року про надання кредиту ліміту на платіжну картку відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 3800,00 грн.

З часу отримання кредиту відповідач належним чином не виконував грошове зобовязання внаслідок чого виникла заборгованість.

01 грудня 2014 року ОСОБА_3 - помер.

01.02.2016 року представником позивача була направлена претензія кредитора до Четверної Одеської державної нотаріальної контори.

03.06.2017 року банком була отримана відповідь Четверної Одеської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого ОСОБА_3, які звернулись із заявою про прийняття спадщини є ОСОБА_2.

25.07.2017 року позивачем було направлено до ОСОБА_2 лист-претензію, але ніяких дій не було виконано.

Таким чином, представник позивача посилаючись на умови договору просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом, відсотки, штрафні санкції та понесені судові витрати.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (а.с. 51).

Відповідач у судове засідання не явився, про розгляд справи повідомлявся. До суду надав відзив, в якому зазначив, що позо є необгрунтованим та тким, що не підлягає задоволенню.

Свій відзив обгрунтував наступним.

По-перше, позивачем не вчинено дій стосовно встановлення причин просторочення виконання зобовязання позичальником. Крім того, зазначив, що керуючись ст. ст. 256, 257, 259 ЦК України, тому зобовязань по поверненню кредитних коштів Публічному акціонерному товариства «Приват Банк» за позовною заявою про стягнення заборгованості за договором б/н від 20.01.2011 року не виникає, в звязку з закінченням терміну позовної давності.

По-друге, позивачем не було реалізоване право звернення до спадкоємця в строк передбачено статтею 1281 ЦК України з вимогою про виконання кредитних зобовязань за Договром № б/н від 20.01.2011 року, адже, направлено Лист-претензію від 18.07.2017 року адресу відповідача про виконання вказаних кредитних зобовязань з пропущеним шестимісячним строком на предявлення права вимоги до спадкоємця, у звязку вказана позовна заява є безпідставною.

По-третє, позивачем не встановлено усіх належних відповідачів у справі, а саме, ОСОБА_4, оскільки він є також спадкоємцем після смерті ОСОБА_3

По-четверте, позивачем надано розрахунок заборгованості за вказаним кредитом станом на 05.09.2017 року, що на думку відповідача є не належним підтвердженням факту наявності заборгованості за кредитним договором.

01.08.2018р. року на адресу суду надійшла від представника позивача відповідь на відзив в якому просив суд задовольнити позовні вимоги Банку у повному обсязі посилаючись на наступне.

По-перше, щодо строків позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України).

Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років.

Необхідно звернути увагу суду, що даний кредитний продукт має певні особливості та відмінності від інших кредитних договорів. Безпосередньо в загальноприйнятих договорах істотні умови мають чіткий строк виконання та точний щомісячний платіж визначений чітко в грошових одиницях ануітет, тощо.

Відповідно по даному договору відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов'язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту.

Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ОСОБА_1 користування карткою строк дії картки вказано на лицевій стороні Картки (місяць та рік). Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця.

Отже, строк випущеної картки до останнього дня 01.2014 року. Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача 15.03.2018 року до спливу строку позовної давності.

По-друге, що позивачем не пропущено строк пред'явлення кредиторських вимог, оскільки 03.06.2017 року банком було отримано відповідь Четвертої Одеської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого ОСОБА_3, який звернувся із заявою про прийняття спадщини, є ОСОБА_2.

25.07.2017 року до ОСОБА_2, було направлено лист-претензію, згідно яких Позивач пред'явив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Відповідно до ч. 2 ст. 1281 ЦК України: Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Відповідно до пунктів 2.1.1.2.11, 2.1.1.12.5. Умов та ОСОБА_1 надання банківських послуг граничний строк дії картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього дня такого місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем.

Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці.

ОСОБА_5, кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини до 03.06.2017 року, то відповідно і строк пред'явлення вимоги до Позичальника починається саме з 03.06.2017 року та з урахуванням ч. 2 ст. 1281 ЦК України спливає 03.06.2018 року.

По-третє, відповідач належним чином не виконав зобов'язання за кредитним договором, здійснював повернення частин суми кредиту з порушенням повернення, що підтверджується розрахунком заборгованості за Договором, і станом на 20.01.2011 року його заборгованість складає суму в розмірі 10043,02 грн.

По-четверте, стосовно розрахунку заборгованості.

Розрахунок заборгованості не є первинним документом, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху коштів по рахунках кредитної угоди, а також відображує стан нарахувань в певні періоди часу. Тому представником позивача було надано банківську виписку, яка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком документів, затвердженого наказом Мінюсту від 12.04.12 р. № 578/5.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Так встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 було укладено договір № б/н від 20.01.2011 року про надання кредиту ліміту на платіжну картку відповідно до якого він отримав кредит у розмірі 3800,00 грн.

З часу отримання кредиту відповідач належним чином не виконував грошове зобовязання в наслідок чого виникла заборгованість.

Станом на дату 05.09.2017 сума боргу склала 10043,02 грн., в тому числі :

- 3789,26 грн. заборгованість за кредитом;

- 5116,97 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;

- 1136,79 грн. - заборгованість з комісії та за пенею, що підтверджується розрахунком заборгованості.

Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору Позичальник зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав.

До відношень встановлених по кредитному договору застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України (ст. ст. 1046-1053), якщо інше не встановлене цим параграфом та не випливає з положень кредитного договору.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок Позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, Позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

01 грудня 2014 року ОСОБА_3 помер, що підверджується свідоцтвом про смерть, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 12133 (а.с.32).

01.02.2016 року представником позивача була направлена претензія кредитора до Четверної Одеської державної нотаріальної контори (а.с.39).

03.06.2017 року банком була отримана відповідь Четверної Одеської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцем померлого ОСОБА_3, які звернулись із заявою про прийняття спадщини є ОСОБА_2 (а.с.40).

25.07.2017 року до ОСОБА_2, було направлено лист-претензію (а.с.41), згідно яких Позивач предявив свої вимоги, але ніяких дій не було виконано.

Частиною 1 ст. 608 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконано іншою особою.

Кредитор зобов'язаний довести, що заборгованість дійсно існує. Сам факт наявності боргових зобов'язань не підтверджує обов'язку спадкоємців задовольнити таку вимогу.

З огляду на те, що ОСОБА_3 помер 01.12.2014 року, а заборгованість, згідно з розрахунком, нарахована станом на 05.09.2017 року банком не було припинено та продовжується нарахування відсотків, пені та шрафів на момент смерті боржника.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 1231 ЦК України, до спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню) за умови, що судом було прийнято рішення з призначенням певної суми до виплати кредитору; боржник (спадкодавець) не виконав такого рішення суду.

Пунктом 32 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

ОСОБА_5 спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя, нараховані зобов'язання після смерті ОСОБА_3 фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями.

Згідно з нормою ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав і обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов'язків, що зазначені уст. 1219 ЦК України(ст. ст.1218,1231 ЦК України).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2ст. 1220 ЦК України).

Відповідно до ч. 1ст. 1296 ЦК України,спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5ст. 1268 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 1281 ЦК України, спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимог до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі ст. 1282 ЦК України,спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

ОСОБА_1 вимоги у ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, виникло з моменту нездійснення чергового платежу померлим, (строк настання вимоги), а саме з 11.01.2015р., отже саме з цього часу слід обчислювати строк права вимоги, але кредитор звернувся із вимогою до спадкоємця тільки 28.03.2018р., (а.с. 1).

Разом з тим, положення зазначеної норми застосовуються у випадку дотримання кредитором норм ст. 1281 ЦК України щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців. Недотримання цих строків, які є присічними (преклюзивними), позбавляє кредитора права вимоги до спадкоємців.

Отже, встановлені ст. 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право.

ОСОБА_5 зі смертю боржника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, підлягають застосуванню норми ст. 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України від 8 квітня 2015 року № 6-33цс15 та від 12 квітня 2017 року № 6-2962цс16.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

До такого ж висновку прийшла и ОСОБА_6 Верховного Суду у постанові у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) від 28.03.2018 р.

Згідно укладеного між сторонами договору, відповідач зобовязався щомісячно вносити плату за користування кредитними коштами. Таким чином, право позивача вважається порушеним з моменту недотримання відповідачем строку оплати кожного чергового платежу, а відтак перебіг позовної давності за черговий платіж починається з моменту порушення строку його сплати.

Згідно поданого розрахунку боргу відповідачем 11.01.2015 року було здійснення погашення за наданим кредитом. Отже, починаючи з лютого 2015 року позивач був обізнаний про порушення його прав з боку позичальника та прострочення платежу, проте звернувся з відповідним позовом лише 28.03.2018 року, тобто із пропуском трирічного строку позовної давності за вимогами про стягнення тілу кредиту та відсотків за ним, а також річний строк за вимогами про стягнення штрафних санкцій.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 6-2469цс16, у постанові суду від 28.03.2018 року по справі №444/9519/12.

У цій справі, позивач (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК») повною мірою володів необхідною інформацією стосовно клієнта (відповідача по справі), який уклав з Банком відповідний договір, у т.ч. стосовно строку дії кредитної карти, розміру непогашеної заборгованості тощо. А відтак, з лютого 2015 року ОСОБА_5 довідався про порушення позичальником зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_5 з лютого 2015 року мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише у 28.03.2018 року, тобто поза межами позовної давності, про застосування якої просив відповідач, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов не підлягає задоволенню.

На підставі ст. ст. 10-13, 76-89, 264-268 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В позові публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене позивачем до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30-ти днів з дня складення рішення.

Повне судове рішення складено 19.11.2018 року.

Суддя: