Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 310/7975/16-ц

провадження № 61-27269св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну ОСОБА_5 на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2017 року у складі судді Черткової Н. І. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року у складі суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Крилової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що відповідач є її батьком. Після розірвання шлюбу батьків, вона залишилася проживати разом з матір'ю ОСОБА_6, а батько виплачував аліменти до її повноліття, відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2010 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 вона досягла повноліття, проте продовжує навчатися у вищому навчальному закладі на денній формі навчання - Бердянському державному педагогічному університеті, термін навчання з 01 вересня 2016 року до 30 червня 2020 року, й відповідно потребує матеріальної допомоги, проте батько в добровільному порядку відмовляється надати таку допомогу.

Посилаючись на викладене та уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти в розмірі 800,00 грн щомісячно, починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 і до досягнення нею 23 років .

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на період навчання у розмірі 500,00 грн щомісячно починаючи з ІНФОРМАЦІЯ_1 й до 30 червня 2020 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано доведеністю вимог що відповідач, як батько повнолітньої доньки, із урахуванням інтересів дитини, зобов'язаний надавити матеріальну допомогу повнолітній доньці яка продовжує навчання у розмірі 500,00 грн, але не довше як до досягнення нею 23 років, із урахуванням положень частини першої статті 199 СК України.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 відхилено, рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дочці, яка навчається та потребує такої допомоги.

28 листопада 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано його доводи щодо відсутності у нього можливості надавати повнолітній дочці матеріальну допомогу.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження передано до Верховного Суду.

19 січня 2018 року ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, зазначивши що судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення суду ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що відповідач є батьком позивача ОСОБА_4

Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 16 вересня 2010 року ОСОБА_5 сплачував на утримання позивача аліменти в розмірі ? частини від усіх видів доходу щомісячно, до досягнення нею повноліття.

З 01 вересня 2016 року позивач навчається у вищому навчальному закладі на денній формі навчання - Бердянському державному педагогічному університеті, на платній основі, вартість освітньої послуги за весь строк навчання становить 31600,00 грн, термін навчання до 30 червня 2020 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 досягла повноліття, однак у зв'язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги.

Мати позивача - ОСОБА_6 працюючи в державній установі, у зв'язку з невідповідністю освіти кваліфікаційним вимогам займаної посади, була направлена на навчання до Інституту права імені ОСОБА_7 для отримання спеціальності за напрямком правознавство, де навчається на другому курсі на контрактній основі.

Згідно виписки з амбулаторної картки ОСОБА_4, позивач з 20 серпня 2009 року перебуває на диспансерному обліку з діагнозом - змішаний астигматизм обох очей високого ступеню.

Відповідач з лютого 2011 року не працює, а перебуває на обліку у Бердянському центрі зайнятості, його дохід не є постійним.

За правилами частини першої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 Сімейного кодексу, яка зокрема передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статі 199, 200, 201 СК України). При визначенні розміру аліментів мають бути враховані вартість навчання, вартість підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження.

Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

СК Українивиходить із принципу рівності прав та обов'язків батьків. Відповідно до закону брати участь у матеріальних витратах зобов'язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина.

Пред'являючи позов, ОСОБА_4 зазначала, що вона потребує матеріальної допомоги батька, посилаючись, зокрема, на витрати у зв'язку із навчанням.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, із урахуванням вказаних норм матеріального права, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про те, що повнолітня дочка відповідача, яка навчається у вищому навчальному закладі, перебуває на повному матеріальному забезпеченні матері, яка також навчається на контрактній основі, потребує матеріальної допомоги, а тому стягнення аліментів з батька на її утримання є необхідним, оскільки обов'язок з утримання дитини покладається на обох батьків. Визначений розмір аліментів у сумі 500,00 грн щомісячно, є обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам доньки. При цьому судами враховано, що відповідач є чоловіком працездатного віку, має захворювання, у зв'язку з чим проходив лікування у відділенні обласного комунального шкіро-венеричного диспансеру, але не є інвалідом, з часу звільнення у 2011 році не прийняв заходів для працевлаштування. Зазначені обставини не можуть свідчити про наявність об'єктивних обставин, які унеможливлюють надання батьком матеріальної допомоги дитині у розмірі 500,00 грн щомісячно.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, щосудами не враховано його доводи щодо відсутності у нього можливості надавати повнолітній дочці матеріальну допомогу, не дають підстав для скасування оскаржуваних рішень суду, так як зводяться до переоцінки доказів, такі доводи були предметом розгляду судів першої та апеляційної інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 02 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 02 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик