______________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/8981/18
Провадження № 2/520/5408/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Куриленко О.М.,

за участю секретаря - Баранової Ю.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ТОВ «Кей-Колект» - ОСОБА_2,

розглянувши у судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до державного реєстратора Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення,

ВСТАНОВИВ :

17 липня 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить: визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36948083 від 07.09.2017 09:21:20, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 28 липня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №397-08 ПОУ Н, відповідно до якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 39 300,00 доларів США. зі сплатою 11,5 % річних, строком до 28 липня 2026 року.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 13 вересня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 2731, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

У подальшому AT «УкрСиббанк» відступило ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» право вимоги за вказаними Кредитним договором та Договором іпотеки. Відтак, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу іпотекодержателя за Договором іпотеки.

03 грудня 2017 року до квартири Позивача за адресою: АДРЕСА_2 з'явилися представники ТОВ «Кей-Колект» у кількості близько 20 людей чоловічої статі, спортивної статури, з метою вселення у вказану квартиру. На підставу законності своїх вимог представники ТОВ «Кей-Колект» послалися на те, що дана квартира є власністю ТОВ «Кей-Колект» та надали витяг з Єдиного реєстру нерухомого майна. Позивачем було викликано наряд поліції, які з'явилися на виклик, але працівниками поліції нічого зроблено не було і ніяк не було перешкоджено вселенню, оскільки згідно наданих документів представниками ТОВ «Кей-Колект», колекторська фірма значилась власником квартири. Як наслідок, Позивача та його сім'ю було силою виселлено з квартири. Станом на сьогодні, Позивач змушений орендувати житло і нести інші додаткові витрати, оскільки його незаконно було позбавлено права власності на квартиру, що була єдиним житлом його сім'ї

Згідно інформаційної довідки № 106237170, отриманої Позивачем через представника, власником квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно значиться ТОВ «Кей-Колект». Згідно вказаної довідки, відповідні зміни щодо власника нерухомості були внесені до державного реєстру 04.09.2017 року державним реєстратором Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4. У якості підстави виникнення права власності зазначено: іпотечний договір, серія та номер: 2731, виданий 13.09.2005, видавник: посвідчений ОСОБА_6, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу; виписка з Додатку №1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, серія та номер: б/н, видавник: ТОВ «Кей-Колект»; договір відступлення прав вимоги, серія та номер: 5207-5208, виданий 12.12.2011, видавник: посвідчений ОСОБА_7, приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області; договір факторингу, серія та номер: 1, виданий 12.12.2011, видавник: ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект».

Підставою внесення запису стало рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36948083 від 07.09.2017 09:21:20, ОСОБА_4, Єреміївська сільська рада Роздільнянського району Одеської області, Одеська обл.

Однак, Позивач не погоджується з діями державного реєстратора Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4 щодо прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на належну йому квартиру. Вважає, що реєстрація права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України, а саме: порушено процедуру вчинення реєстраційної дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень; Договір іпотеки, виписка з Додатку №1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, Договір відступлення права вимоги та Договір факторингу не є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно та їх обтяжень; в порушення ст.. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державну реєстрацію права власності на нерухоме майно було проведено за наявності обтяження арешту нерухомого майна; порушено вимоги ЗУ «Про мораторій та стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; на момент набуття ТОВ «Кей Колект» права власності на предмет іпотеки, була відсутня оцінка такого майна.

Вищевказані обставини і стали підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою судді від 18.07.2018 року було відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання, та одночасно було відмовлено позивачу у вжиті заходів забезпечення позову.

В подальшому ухвалою суду від 09.10.2018 року було закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» - ОСОБА_2 у задоволені позову просила відмовити, вказуючи на його безпідставність.

Відповідач державний реєстратор Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради у судове засідання також не зявився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи в їх відсутність, а також пояснення на позовну заяву.

Суд, вислухавши представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що 28 липня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (змінив свою назву на Публічне акціонерне товариство «УкСиббанк») та ОСОБА_3 укладено Кредитний договір №397-08 ПОУ Н, відповідно до якого Банк зобов'язувався надати Позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 39 300,00 доларів США. зі сплатою 11,5 % річних, строком до 28 липня 2026 року.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.І ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до 4.2. ст.1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.І ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умова, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором, 13 вересня 2005 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір, зареєстрований в реєстрі за № 2731, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, згідно умов якого ОСОБА_3 передав в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» належну йому на праві власності квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

У подальшому AT «УкрСиббанк» відступило ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» право вимоги за вказаними Кредитним договором та Договором іпотеки. Відтак, ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу іпотекодержателя за Договором іпотеки.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує на те, що 03 грудня 2017 року до квартири Позивача за адресою: АДРЕСА_2 з'явилися представники ТОВ «Кей-Колект» у кількості близько 20 людей чоловічої статі, спортивної статури, з метою вселення у вказану квартиру. На підставу законності своїх вимог представники ТОВ «Кей-Колект» послалися на те, що дана квартира є власністю ТОВ «Кей-Колект»

Підставою внесення запису стало рішення державного реєстратора Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36948083 від 07.09.2017 року.

У своєму позові позивач стверджує, що реєстрація права власності на нерухоме майно за ТОВ «Кей-Колект» відбулась з порушенням встановлених правил та процедур, а також вимог законодавства України, а саме: порушено процедуру вчинення реєстраційної дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Так, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі договорів, укладених у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Положення ст. 572 ЦК України встановлюють, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Згідно ст. 24 ЗУ «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Іпотекодержатель зобов'язаний письмово у п'ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку» визначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь- який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону (ч. 2 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку»).

При цьому, можливі способи звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку визначені частиною третьою статті 36 ЗУ «Про іпотеку».

Згідно ч. 3 ст. 36 ЗУ «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 3 7 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Як вбачається з п. 4.2 Договору іпотеки сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

За умовами п. 5.1 Договору іпотеки у разі настання обставин, зазначених в п. 4.1 цього Іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя

Відповідно до ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Пунктом 60 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015 встановлено, що для державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, яке перебуває в іпотеці або податковій заставі, також подається документ, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна.

Пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015, передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

З реєстраційної справи № 101 вбачається, що при здійсненні державної реєстрації державному реєстратору було надано Вимогу про усунення порушень основного зобовязання вих. № 731792/F404 від 06.04.2016 року, згідно тексту якої ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» вимагає ОСОБА_8 усунути порушення по кредитному договору № 0 від 06.12.2007 року, у загальному розмірі 29 274, 59 дол. США.

Тобто, в даній вимозі мова йде про інший кредитний договір № 0, який було укладено 06 грудня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббнк» та ОСОБА_3, згідно умов якого банк зобовязався надати кредит у розмірі 22 000 дол. США, з терміном повернення не пізніше 06 грудня 2017 року.

Отже, у порушення вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку», Позивач не отримував від ТОВ «Кей-Колект» попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки за порушення саме вимог кредитного договору № 397-08 ПОУ Н від 28 липня 2005 року, сума заборгованості за яким залишилась не зрозумілою, як і сама наявність такої заборгованості, тому, на думку суду, були відсутні правові підстави для позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, державний реєстратор Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4 вчинив реєстрацію права власності на нерухоме майно без отримання доказів на підтвердження того, що відповідно до вимог ст. 35 Закону України «Про іпотеку» письмові вимоги про усунення порушення основного зобов'язання та звернення стягнення на предмет іпотеки надсилалась Позивачу та були ним отримані.

Твердження позивача відносно того, що Договір іпотеки, виписка з Додатку №1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011 року, Договір відступлення права вимоги та Договір факторингу не є підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно та їх обтяження, не заслуговують на увагу, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя. що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь - який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.

Таким чином, чинним законодавством передбачено, що державна реєстрація права власності проводиться на підставі договору, предметом якого є нерухоме майно, отже проведення реєстраційної дії на підставі Іпотечного договору є законним способом набуття нерухомого майна у власність.

Відносно наявності арешту нерухомого майна суд зазначає.

З Інформаційної довідки №112708608 від 02.02.2018 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта за параметрами: Тип особи: фізична особа; ПІБ: ОСОБА_3; РНОКПП: НОМЕР_1 вбачається, що рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31357116 від 13.09.2016 12:00:21 ОСОБА_9, Київський відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_10 територіального управління юстиції в Одеській області, зареєстровано арешт всього нерухомого майна ОСОБА_3. Підставою для державної реєстрації стала постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, серія та номер: ВП№52109224, видана 01.09.2016 Київським ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області старшим державним виконавцем Ордатієм Я.І.

Відповідно до п.6 ч.І ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

У ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначений винятки за якими відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі: державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав, чи в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що є невід'ємною архівною складовою частиною Державного реєстру прав: державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону; державної реєстрації інших обтяжень речових прав на нерухоме майно; державної реєстрації речових прав на нерухоме майно за наявності згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна - у разі якщо обтяженням є заборона відчуження нерухомого майна, що виникла на підставі договору, або податкова застава; державної реєстрації права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщин.

Підставам відмови в державній реєстрації прав присвячена ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Її тлумачення дозволяє стверджувати, що в цій статті встановлено: загальне правило про недопустимість проведення державної реєстрації права власності за наявності зареєстрованого обтяження (п. 6 ч. 1 ст. 24); виняток із загального правила (ч. 4 ст. 24), коли здійснюється державна реєстрація, навіть при наявності зареєстрованого обтяження.

До таких винятків належить державна реєстрація: речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав: права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Тлумачення вказаних норм доводить, що набуття права власності іпотекодержателем на предмет іпотеки на підставі застереження в іпотечному договорі є зверненням стягнення на предмет іпотеки. Таке звернення стягнення на предмет іпотеки є примусовим відчуженням майна без волі власника. Конструкцією звернення стягнення цілком охоплюється виняток, що встановлено в п. 3 ч. 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», коли здійснюється державна реєстрація, навіть при наявності зареєстрованого обтяження.

Таким чином, чинна редакція як Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», так і Закону України «Про іпотеку» дозволяють зробити висновок, що державна реєстрація права власності за Іпотекодержателем допустима на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо обтяження виникло пізніше іпотеки.

Відповідно до п. 61 Порядку № 1127, наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови у державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Щодо дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Підпунктом 1 пункту 1 зазначеного Закону встановлено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника).

Отже, мораторій на звернення стягнення на нерухоме житлове майно, що є предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", встановлено тільки щодо примусового відчуження такого майна без згоди власника.

ОСОБА_11 України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а тому існує тільки правова підстава, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону.

Згідно ст. 36, 37 Закону України "Про іпотеку", відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання - прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотеко держателя.

Положеннями іпотечного договору передбачено таке застереження щодо передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, у випадку невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем забезпеченого зобов'язання.

Разом з тим, суд погоджується з доводами позивача про те, що на момент набуття ТОВ «Кей-Колект» права власності на предмет іпотеки, була відсутня оцінка такого майна, оскільки в реєстраційній справі відсутня така оцінка, та представником відповідача не спростовано даного факту.

Відповідно до ч. З ст. 37 ЗУ «Про іпотеку» іпотеко держатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотеко держателя.

Відповідно п. 49 Стандарту, порівняльний підхід ґрунтується на врахуванні принципів заміщення та попиту і пропонування. Порівняльний підхід передбачає аналіз цін продажу та пропонування подібного майна з відповідним коригуванням відмінностей між об'єктами порівняння та об'єктом оцінки.

Згідно п. 49 Стандарту, основними елементами порівняння є характеристики подібного майна за місцем його розташування, фізичними та функціональними ознаками, умовами продажу тощо. Коригування вартості подібного майна здійснюється шляхом додавання або вирахування грошової суми із застосуванням коефіцієнта (відсотка) до ціни продажу (пропонування) зазначеного майна або шляхом їх комбінування.

Так. п. 51 Стандарту, незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки: ознайомлення з об'єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об'єкта оцінки та пов'язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об'єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об'єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Пунктом 56 Стандарту, викладені загальні вимоги до змісту звіту про оцінку майна, та згідно абзацу 12, звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити: письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об'єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об'єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Розглядаючи справу по суті суд бере до уваги, що Відповідача з клопотаннями про витребування та забезпечення доказів до суду не звертались, у звязку з чим, враховуючи диспозитивність процесу, справа розглядається за наявними у ній документами.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

В силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку», рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем в суді.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав.

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141 затверджено Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 41 вказаного Порядку, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Отже, рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав є підставою для внесення до Державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 11, 16, 203, 379, 382 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 5, 34, 50 Закону України «Про нотаріат», Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження»,ст.ст. 4, 12, 76, 81, 89, 133, 137, 141, 263, 264, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до державного реєстратора Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4, ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», третя особа Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області ОСОБА_4 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36948083 від 07.09.2017 09:21:20, згідно з яким проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_5 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект».

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, зокрема до Київського районного суду м. Одеси.

Суддя Куриленко О. М.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2018 року