Номер провадження: 22-ц/785/73/18
Номер справи місцевого суду: 501/1773/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Кононенко Н.А., Сегеди С.М.,

За учасю секретаря судового засідання: Ткачук В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання гарантійної розписки безгрошовою та визнання договору позики неукладеним,-

В С Т А Н О В И Л А :

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 19 липня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 263000,00 грн. (двісті шістдесят три тисячі гривень 00 копійок).

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання гарантійної розписки безгрошовою та визнання договору позики неукладеним відмовлено за необґрунтованістю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 липня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, задовольнити зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та визнати гарантійну розписку від 08 травня 2016 року, згідно якої ОСОБА_2 позичив у борг у ОСОБА_3 кошти у розмірі 263000,00 гривень безгрошовою, визнати договір позики між ОСОБА_2 до ОСОБА_3 неукладеним, стягнути з ОСОБА_3 судові витрати.

У запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_3, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просить суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із цим справа підлягає розгляду в порядку п.8 розділу Х111 Перехідних положень Цивільно-процесуального кодексу України.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція Цивільного процесуального кодексу України (ред. з 18.03.2004 до 15.12.2017), відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа розглядається апеляційним судом Одеської області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває місцевий суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на наступне.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_3 звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою, в обґрунтування якого вказав, що 08.05.2016 року він позичив відповідачу ОСОБА_2 суму у розмірі 263 000,00 грн.(двісті шістдесят три тисячі гривень) за умови повернення до кінця травня 2016 року, про що відповідач написав розписку(а.с. 7). Однак, відповідач до теперішнього часу борг не повернув.

У звязку з наведеним позивач ОСОБА_3 просить суд стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу у розмірі 263 000,00 грн.(двісті шістдесят три тисячі гривень).

Від відповідача ОСОБА_2 надійшла зустрічна позовна заява до ОСОБА_3 про визнання гарантійної розписки безгрошовою та визнання договору позики неукладеним. В обґрунтування якого зазначив, що під тиском ОСОБА_4 написав розписку та не брав зазначеної суми. Просив визнати розписку безгрошовою та відмовити в задоволенні у первісному позові позивача ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що згідно зі ст. ст.1046, 1047 ЦК розписка є підтвердженням укладення договору позики, який вважається укладеним з моменту передачі грошей та має бути повернений на підставі Закону.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема розписки від 08.05.2016 року ОСОБА_2 зобовязався повернути ОСОБА_3 борг в сумі 263 000,00 грн.(двісті шістдесят три тисячі гривень) до кінця травня 2016 року (а.с.7, 73).

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про задоволення позову, вірно виходив з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Суд правильно встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобовязання повернути ці кошти.

Посилання апелянта про те, що з гарантійної розписки від 08.05.2016 року не вбачається домовленостей чи умов щодо дати повернення грошових коштів, внаслідок чого можна прийти до висновку про відсутність між сторонами грошових зобовязань, які випливають із договору позики оцінюються судом критично.

У розписці від 08.05.2016 року відповідач чітко зазначив, що він ОСОБА_2 позичив у борг у ОСОБА_3 суму у розмірі 263 000,00 грн.(двісті шістдесят три тисячі гривень), які зобовязується повернути до кінця місяця.

Таким чином, з вищезазначеного чітко вбачається не тільки факт отримання відповідачем 08.05.2016 року у борг зазначеної грошової суми, а й обовязок її повернення до 31.05.2016 року.

Крім того сам ОСОБА_2 не заперечує факт написання вказаної розписки, лише зазначає, що розписку написав під тиском, здійсненим з боку ОСОБА_3, однак жодних доказів підтверджуючих протиправну поведінку позивача ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції апелянт не надав.

Верховний суд України у своїй постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зазначив, що письмова форма договору позики є доказом не лише факту укладання договору,але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Оскільки ОСОБА_2 не заперечує факту складання розписки, у тексті якої вказано, що ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_3 263 000,00 грн.(двісті шістдесят три тисячі гривень), це означає, що склавши таку розписку ОСОБА_2 одночасно підтвердив і факт отримання грошей у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги стосовно наявності вищезазначеного кримінального провадження, не можуть слугувати підставою для скасування рішення суду, оскільки свідчать лише про сам факт внесення більш ніж року тому заяви до ЄДРД. Жодних судових рішень стосовно вищезазначеного кримінального провадження апелянт не надає.

Крім того, на вищевказані посилання апелянта слід зазначити, що сам по собі факт внесення 15.12.2016 року Чорноморським ВП Овідіопольського ВП ГУНП в Одеській області вищезазначеної заяви до ЄРДР не містить жодної доказової сили, оскільки відповідно до розяснень, наведених в Узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.01.2017 року Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування», з метою належного дотримання процесуальних вимог щодо розгляду скарг на бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, слідчим суддям необхідно зважити на те, що такі вимоги не передбачають здійснення оцінки обґрунтованості заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, а передбачають лише обовязок уповноважених органів здійснити фіксацію наданих особою відомостей про кримінальне правопорушення, які вона надає усвідомлено для реалізації відповідними органами завдань кримінального провадження.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів, які були предметом дослідження суду першої інстанції, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Будь-яких належних та допустимих доказів для спростування висновків суду першої інстанції, передбачених статтями 76,77,78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін, оскільки постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, судова колегія ,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 19 липня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за розпискою та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання гарантійної розписки безгрошовою та визнання договору позики неукладеним залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 08.11.2018 року.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.М. Сегеда

ОСОБА_5