Справа № 442/5472/17 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/6560/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді Шандри М.М.

суддів: Ванівського О.М., Левика Я.А.

секретаря: Бадівської О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Дрогобицької місцевої прокуратури на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради про визнання права власності,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на нежитлове приміщення магазину, загальною площею 130,30 кв.м, по вул. вул.Шолом-Алейхема, 12, приміщення 21 в м. Дрогобичі Львівської області. Позов мотивував тим, що є власником нежилого приміщення магазину, що знаходиться за адресою м.Дрогобич Львівської області, вул.Шолом-Алейхема, 12, приміщення 21, загальною площею 120,1 кв.м, що належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія САВ №889792, посвідчене Виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради від 30.08.2010 року та підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» №27157508 від 30.08.2010 року. З метою покращення умов та поліпшення благоустрою належного йому на праві власності нежитлового приміщення №21 по вул.Шолом-Алейхема, 12 у м.Дрогобич Львівської області, за власні кошти було проведено ремонт та реконструкцію, а саме добудовано складське приміщення площею 10,20 кв.м, внаслідок чого збільшилася загальна площа приміщення до 130,30 кв.м. Реконструкція нежитлового приміщення проводилася без отримання дозволів та погоджень, у зв»язку з необхідністю проведення ремонтних робіт у стислі терміни. Разом з тим, вищезазначене нежитлове приміщення відповідає вимогам пожежної безпеки. Під час проведення будівельних робіт були дотримані архітектурні, будівельні, санітарні, та екологічні норми, з початку будівництва жодних заяв, претензій та скарг не надходило, що свідчить про відсутність факту порушення прав інших осіб. Також сусіди надали усну згоду про те, що не заперечують проти реконструкції приміщення. Через незнання закону та відсутність коштів усе це здійснено за власні кошти без належно затвердженого проекту і без надання дозволу на початок проведення будівельних робіт та інших належно оформлених документів. В даний час виникла необхідність оформити право власності на добудоване приміщення, в зв»язку з чим звернувся до відповідача, який у свою чергу пояснив, що вирішення даного питання можливе лише в судовому порядку. 27 липня 2017 року, після здійснення реконструкції приміщення, КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» було виготовлено технічний паспорт на нього. Відповідно до вищевказаного технічного паспорта загальна площа приміщенн №21 по вул.Шолом-Алейхема, 12 у м.Дрогобич Львівської області складає 130,30 кв.м. Інвентаризаційна вартість вищевказаного приміщення згідно довідки № 27-17 від 27.07.2017 року становить 48300,00 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення магазину, загальною площею 130,30 кв.м., по вул. Шолом-Алейхема, 12, приміщення 21 в м. Дрогобичі, Львівської області.

Рішення суду оскаржила Дрогобицька місцева прокуратура,

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції неповно зясовував обставини, що мають значення для справи, та не звернув уваги на відсутність реєстрації за позивачем права оренди земельної ділянки, на якій знаходиться нежитлове приміщення магазину, як це передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відтак вважає, що нежитлове приміщення магазину було збудовано позивачем самовільно без згоди власника земельної ділянки. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

У судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор апеляційну скаргу підтримав, покликаючись на доводи, викладені у скарзі.

Сторони в судове засідання не з»явилися, про причини неявки суд не повідомили, були належним чином повідомлені про час та місце слухання справи (а.с.83,85), тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України здійснюється колегією суддів за їх відсутності.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі. Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Згідно із ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення таким вимогам не відповідає.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч.1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним.

Згідно із ч.2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Водночас, згідно із ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, наданої для цієї мети іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

Ця умова є необхідною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду.

При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості.

Аналогічні положення містяться у п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», де зазначено, що на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

У матеріалах справи відсутні докази надання позивачу земельної ділянки для будівництва обєктів нерухомості. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, що самочинне будівництво обєкта нерухомості велося позивачем з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції зазначених норм матеріального права не врахував та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на спірний обєкт нерухомості відповідно до положень ч.3 ст.376 ЦК.

Крім того, ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин положення ст.331 ЦК, які застосуванню не підлягали.

Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відтак, ст.331 ЦК визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва.

Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме ст.376 ЦК.

Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування.

Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції неправильно застосував норми ч.3 ст.376 ЦК та безпідставно застосував норми ст.331 ЦК до спірних правовідносин та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на обєкт самочинного будівництва, що призвело до ухвалення незаконного рішення, що відповідно до ст.376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Дрогобицької місцевої прокуратури задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 08 вересня 2017 року скасувати та постановити нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до Дрогобицької міської ради про визнання права власності.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 08.06.2018р.

Головуючий

Судді: