ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року

м.Суми

Справа №585/1319/18

Номер провадження 22-ц/788/2037/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Кононенко О. Ю. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Ткачук С. С.

сторони:

позивач ОСОБА_1,

відповідач Державна установа «Роменська виправна колонія № 56»,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на додаткове рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року, ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року, ухвалу цього ж суду від 07 серпня 2018 року, в складі судді Яковця О.Ф., постановлені м. Ромни,

в с т а н о в и в:

04 квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права засудженого на таємницю кореспонденції з суду та його приватне життя.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 16 серпня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державної установи «Роменська виправна колонія № 56» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану йому внаслідок порушення його права на таємницю кореспонденції з Лисичанського міського суду Луганської області від 13 липня 2015 року, адресованої на його імя, в сумі 800 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

Додатковим рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року стягнуто з Державної установи «Роменська виправна колонія № 56» в дохід держави судовий збір в сумі 148 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в сумі 556,80 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року та 07 серпня 2018 року про про відстрочення сплати судового збору і відсутність підстав для звільнення його від сплати судового збору, додаткове рішення суду від 19 вересня 2018 року в частині стягнення з нього в дохід держави судового збору в сумі 556,80 грн. та прийняти постанову, якою звільнити його від сплати судового збору за подання позовної заяви та розподілити судові витрати відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні додаткового рішення, яким стягнуто з нього судовий збір в дохід держави в сумі 556,80 грн за розгляд справи, судом першої інстанції не надано належної оцінки довідці ДУ «Роменська виправна колонія № 56» від 24 квітня 2018 року № 31 про знаходження на його особовому рахунку 1,06 грн та довідці з ДП «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 56)» від 25 квітня 2018 року, згідно з якою він не працевлаштований та не отримує заробітну плату, які були додані до повторного клопотання про звільнення його від сплати судового збору.

Крім того, при зверненні до суду з позовною заявою ним було заявлено клопотання саме про звільнення його від сплати судового збору, при цьому, посилався на своє скрутне матеріальне становище, а не відстрочення його сплати, оскільки звільнення та відстрочення, він вважає, мають протилежне тлумачення.

Додаткове рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року в частині стягнення з ДУ «Роменська виправна колонія № 56» в дохід держави судового збору в сумі 148 грн не оскаржується.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача по справі до апеляційного суду не надходив.

Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвал та додаткового рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Ухвалюючи додаткове рішення у справі, суд першої інстанції послався на вимоги п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України та виходив з того, що при ухваленні рішення судом не було вирішено питання судових витрат.

Стягуючи з позивача в дохід держави судові витрати, суд виходив з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, поклавши їх сплату на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 засуджений до довічного позбавлення волі і відбуває покарання у Роменській виправній колонії № 56 Державного департаменту України з виконання покарань в Сумській області (а.с. 75).

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права засудженого на таємницю кореспонденції з суду та його приватне життя, позивач, разом з позовною заявою, подав клопотання про звільнення його від сплати судового збору з посиланням на скрутне матеріальне становище (а.с. 1-5).

Ухвалою Роменського районного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору задоволено частково.

Відстрочено ОСОБА_1 сплату судового збору по справі за його заявою до ДУ «Роменська виправна колонія № 56» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права засудженого на таємницю кореспонденції з суду та його приватного життя, до ухвалення судового рішення у справі (а.с. 12).

02 травня 2018 року ОСОБА_1 вдруге подав до суду клопотання про звільнення його від сплати судового збору (а.с. 23).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 07 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору (а.с. 64).

Статтею 129 Конституції України визначено, що однією із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частина 1 ст. 353 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.

Відповідно до ч. 2 вказаної статті Кодексу, заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

З вищевикладеного слідує, що ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року та від 07 серпня 2018 року не оскаржуються в апеляційному порядку окремо від рішення суду, проте суд апеляційної інстанції має право дати їм правову оцінку, оскільки заперечення на вказані ухвали були включені ОСОБА_1 до апеляційної скарги.

За змістом ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Звертаючись до суду з позовною заявою, особа відповідно до вимог процесуального законодавства повинна сплатити судовий збір, розмір якого встановлений Законом України «Про судовий збір».

В той же час у разі, якщо особа, яка звертається до суду з позовом, та на яку не розповсюджуються визначені Законом пільги щодо звільнення від сплати судового збору, має незадовільний майновий стан, вона може звернутися до суду з клопотанням про відстрочення або розстрочення, зменшення розміру або звільнення від сплати судового збору.

Згідно з частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

У п.1 ч.1 та ч. 2 статті 8 Закону України «Про судовий збір» закріплено норми, відповідно до яких суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача фізичної особи за попередній календарний рік.

Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Згідно з розясненнями, викладеними у пункті 29 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10, відповідно до ст. 8 Закону України «По судовий збір» єдиною підставою для відстрочення або розстрочення сплати судового збору є врахування судом майнового стану сторони, тобто фізичної або юридичної особи (наприклад, довідка про доходи, про склад сім'ї, про наявність на утриманні непрацездатних членів сім'ї, банківські документи про відсутність на рахунку коштів, довідка податкового органу про перелік розрахункових та інших рахунків тощо). Клопотання про відстрочення або розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до суду, або окремим документом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя N R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland)), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету.

У зв'язку із цим при здійсненні правосуддя у цивільних справах суди повинні вирішувати питання, пов'язані з судовими витратами (зокрема, щодо відстрочення та розстрочення судових витрат, зменшення їх розміру або звільнення від їх сплати), у чіткій відповідності до ЦПК України, Закону України «Про судовий збір», а також інших нормативно-правових актів України, забезпечуючи при цьому належний баланс між інтересами держави у стягненні судового збору за розгляд справ, з одного боку, та інтересами позивача (заявника) щодо можливості звернення до суду, з другого боку.

Як убачається з матеріалів справи, при подані ОСОБА_1 позовної заяви про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення права засудженого на таємницю кореспонденції з суду та його приватне життя, останнім було подано клопотання про звільнення його від сплати судового збору, посилаючись на скрутне матеріальне становище. На підтвердження цього до позовної заяви долучено довідку з ДУ «Роменська виправна колонія № 56» згідно з якою, на його особовому рахунку станом на 20 березня 2018 року рахується коштів 1,06 грн (а.с. 8). Крім того, позивач зазначав, що не має можливості працевлаштуватися на виробництві в установі у звязку з відсутністю робочих місць.

Подаючи вдруге клопотання про звільнення його від сплати судового збору, ОСОБА_1 надав, крім довідки про залишок коштів на особовому рахунку, довідку про те, що він не був працевлаштований на ДП «Підприємстві ДКВС України (№ 56)» та не отримував заробітної плати (а.с. 25).

Враховуючи положення частини 1 статті 13 ЦПК України, суд першої інстанції ухвалою від 10 квітня 2018 року неправомірно відстрочив сплату судового збору, оскільки ОСОБА_1 у своєму клопотанні просив саме звільнити його від сплати судового збору, а не відстрочити його сплату. Таким чином, суд вийшов за межі заявлених позивачем вимог про звільнення від сплати судового збору.

Крім того, враховуючи майновий стан ОСОБА_1, який обєктивно підтверджується довідкою з ДУ «Роменська виправна колонія «№ 56» про залишок на його особовому рахунку коштів у сумі 1,06 грн та довідки про те, що він не працевлаштований і не отримує заробітної плати, позивач повинен був бути звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «По судовий збір».

При ухваленні додаткового рішення 19 вересня 2018 року, суд першої інстанції безпідставно послався на ч. 1 ст. 141 ЦПК України та поклав сплату судового збору на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог, оскільки в цьому випадку підлягала застосуванню норма ч. 6 ст. 141 ЦПК України, так як позивач повинен бути звільнений від сплати судового збору на підставі ч. 2 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», ч. 3 ст. 136 ЦПК України, враховуючи його майновий стан, що підтверджується відповідними довідками з ДУ «Роменська виправна колонія № 56».

За встановлених обставин та вимог закону апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції при постановленні ухвал та ухваленні оскаржуваного додаткового рішення, усупереч вимогам матеріального та процесуального права, дійшов помилкового висновку про відстрочення сплати судового збору, відмову у звільненні від сплати судового збору та стягнення з ОСОБА_1 судового збору в дохід держави в сумі 556,80 грн.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року, від 07 серпня 2018 року та додаткове рішення суду від 19 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в сумі 556,80 грн підлягають скасуванню на підставі п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України.

Враховуючи те, що справа є малозначною (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України), відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367- 369, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376, 382, 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати ухвали Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 квітня 2018 року, 07 серпня 2018 року та додаткове рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 вересня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 в дохід держави судового збору в сумі 556 грн 80 коп.

Звільнити ОСОБА_1 від сплати судового збору при поданні позовної заяви.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: О.Ю. Кононенко

ОСОБА_2

ОСОБА_3