Провадження № 2/234/3856/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року м. Краматорськ

Краматорський міський суд Донецької області в складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Вербовецька Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Краматорську

цивільну справу № 234/15084/18

за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про надання дозволу на тимчасовий виїзд без дозволу батька,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26 вересня 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд без дозволу батька.

Позовна заява мотивована тим, що вона та відповідач є батьками неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., який проживає разом з нею у м. Макіївка Донецької області, яка на цей час є тимчасово окупованою територією України. Зазначала, що син буде продовжувати навчання у школі м. Маріуполя Донецької області, а тому їм необхідно періодично виїжджати в м. Маріуполь, крім того у подальшому у неї також буде потреба виїжджати на підконтрольну територію для відпочину та оздоровлення на морських курортах. Вказувала, що ОСОБА_2 своєї згоди на виїзд дитини на підконтрольну Україні територію в її супроводі не дає, у зв'язку із чим звернулася з вищевказаним позовом до суду.

На підставі вищевикладеного, просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд та в'їзд неповнолітньої особи, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., уродженця м. Макіївка Донецької області, на територію населених пунктів України, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, та які розташовані на лінії зіткнення в межах Донецької та Луганської областей, у супроводі матері, ОСОБА_1, або інших осіб, уповноважених за нотаріально посвідченою згодою матері, та на оформлення відповідних проїзних документів, без дозволу (згоди) та супроводу батька, ОСОБА_2, строком на 1 (один) рік з дня набрання рішенням суду законної сили.

03 жовтня 2018 року по справі відкрите загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання на 17.10.2018. Відповідачу визначено строк для подання відзиву на позов.

Відповідач свої процесуальним правом не скористався, відзив на позов не подав.

Повідомлені належним чином про час та місце судового розгляду учасники справи до суду не з'явилися.

Позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність. На задоволенні позовних вимог наполягала.

Відповідач будь-яких заяв до суду не подав. Про час та місце судових засідань повідомлявся шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Краматорського міського суду Донецької області.

Приписами ч.1 ст.223 ЦПК України встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи викладене суд вважає за можливе розглянути справу без участі сторін, так як про дату, час і місце розгляду справи їх було повідомлено належним чином.

Всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.08.2003, який був розірваний рішенням Гірницького районного суду міста Макіївка Донецької області від 10.01.2014 по справі №267/7579/13-ц.

Від шлюбу вони мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 р. н., який від народження мешкає разом з матір'ю ОСОБА_1

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до п. 5.1.1 Тимчасового порядку здійснення контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів і вантажів вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого наказом першого заступника керівника Антитерористичного центру при СБУ від 12 червня 2015 №?415ог, в'їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Пунктом 5.1.2 того ж Порядку визначено, що виїзд з неконтрольованої території громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за умови пред'явлення свідоцтва про народження дитини, будь-якого документа, визначеного статтею 5 Закону України "Про громадянство України" або статтею 2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" особи (осіб), у супроводі якої (яких) громадяни України, які не досягли 16-річного віку виїжджають з неконтрольованої території, та дозволом фізичної особи.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за лінію зіткнення та в зворотному напрямку в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на перетин дитиною лінії зіткнення у супроводі лише матері, не зазначила, коли саме батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, тому суд доходить висновку, що надання дозволу на неодноразові виїзди без згоди батька дитини фактично позбавить ОСОБА_2, можливості спілкуватись з сином та брати участь у його вихованні, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини. Не конкретизовано також причини виїзду та часові проміжки перебування дитини на окупованій території України та на території, що підконтрольна органам державної влади України, з підтвердженням відповідними доказами.

Враховуючи викладене у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 10,17,18,263,265,273,351,352,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини без дозволу батька - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Донецького апеляційного суду через Краматорський міський суд Донецької області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст складений суддею 08.11.2018

Суддя Краматорського міського суду А. О. Михальченко