Постанова

Іменем України

06 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 760/15066/16-ц

провадження № 61-31530св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державна спеціалізована фінансова установа «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 31 липня 2017 року у складі судді Кушнір С. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Левенця Б. Б., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі - Фонд) про поновлення на роботі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що наказом голови правління Фонду від 10 листопада 2005 року № 16-кр він був призначений постійно на посаду директора Вінницького регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» (далі - Вінницьке РУ Фонду). На виконання ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2016 року у справі № 127/12384/16-к на підставі наказу першого заступника голови правління Фонду від 13 липня 2016 року № 08-кр його було допущено до роботи з 14 липня 2016 року для виконання посадових обов'язків директора Вінницького РУ Фонду. Наказом першого заступника голови правління Фонду від 15 липня 2016 року № 40/9 його відсторонено від виконання повноважень директора Вінницького РУ Фонду терміном на три місяці на час проведення службового розслідування. Не погоджуючись з указаним наказом в частині відсторонення від виконання повноважень за посадою, він повідомив, що буде його оскаржувати у встановленому законом порядку. 09 серпня 2016 року наказом першого заступника голови правління Фонду № 10-кр його було звільнено з посади директора Вінницького РУ Фонду з 15 липня 2016 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з прогулами без поважних причин. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки 26 липня 2016 року він отримав електронне повідомлення заступника голови правління Фонду щодо надання письмового пояснення про причини неявки на роботу в період з 18 липня по 20 липня 2016 року. 28 липня 2016 року він надіслав відповідачу письмові пояснення щодо поважності причин неявки на роботу у вказаний період. 03 серпня 2016 року він отримав повідомлення профспілкового організатора із запрошенням прийняти участь у засіданні профспілкової організації, в якому буде розглядатися подання Фонду щодо отримання згоди на його звільнення за прогул. 04 серпня 2016 року він надав профспілковому організатору письмові пояснення щодо поважних причини відсутності на робочому місці з 18 липня 2016 року. Без фактичного допуску його до виконання посадових обов'язків за посадою директора Вінницького РУ Фонду відповідач в порушення вимог трудового законодавства не проінформував його під розписку про умови праці, необхідність бути присутнім на робочому місці, на якому він буде працювати, та не ознайомив з правилами внутрішнього трудового розпорядку. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати його звільнення з роботи незаконним та поновити його на посаді директора Вінницького РУ Фонду.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 31 липня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позивач без поважних причин не з'являвся на своє робоче місце, будучи відстороненим від виконання обов'язків за посадою, а не від роботи, і за ним зберігалася заробітна плата, що свідчить про обґрунтованість прийнятого роботодавцем рішення про звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 31 липня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 31 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що його було відсторонено від виконання повноважень за посадою раніше, ніж він міг приступити до виконання посадових обов'язків та поновлення трудових відносин між ним та відповідачем після тривалого відсторонення від роботи. Твердження апеляційного суду про те, що він був обізнаний з Порядком проведення службового розслідування стосовно керівників, є хибними. Суд апеляційної інстанції безпідставно встановив, що його останнім робочим днем було 15 липня 2016 року. Оскаржуваний наказ про звільнення видано неповноважною особою від імені Фонду. Суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що він не був ознайомлений з наказом Фонду від 14 липня 2016 року № 39/3, на підставі якого було видано наказ про відсторонення його від виконання повноважень за посадою.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Солом'янського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справу № 760/15066/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що Фонд є державною фінансовою установою, яка має розгалужену регіональну мережу, в тому числі Вінницьке РУ Фонду, яке реалізує державні житлові програми щодо забезпечення громадян житлом.

Право Фонду утворювати регіональні управління передбачено Статутом, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2000 року № 1604.

Наказом голови правління Фонду від 09 вересня 2005 року № 04-кр ОСОБА_4 був призначений на посаду директора Вінницького РУ Фонду з 10 вересня 2005 року за строковим трудовим договором.

Наказом голови правління Фонду від 10 листопада 2005 року № 16-кр ОСОБА_4 був призначений постійно на посаду директора Вінницького РУ Фонду з посадовим окладом згідно із штатним розписом.

Наказом голови правління Фонду від 21 лютого 2012 року № 03-кр ОСОБА_4 було відсторонено від посади директора Вінницького РУ Фонду з 21 лютого 2012 року у зв'язку з надходженням до центрального апарату Фонду постанови старшого слідчого прокуратури міста Вінниці від 10 лютого 2012 року про відсторонення ОСОБА_4 від посади в рамках кримінального провадження.

15 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до голови правління Фонду із заявою про допуск його до виконання посадових обов'язків, в якій зазначив, що ухвалою слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2016 року було скасовано заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді відсторонення його від посади директора Вінницького РУ Фонду.

На виконання ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 01 липня 2016 року ОСОБА_4 на підставі наказу першого заступника голови правління від 13 липня 2016 року № 08-кр було допущено до роботи для виконання посадових обов'язків за посадою з 14 липня 2016 року.

Наказом першого заступника голови правління Фонду від 14 липня 2016 року № 39/9 затверджено Порядок проведення службового розслідування стосовно керівників та інших посадових осіб структурних підрозділів, регіональних управлінь/іпотечного центру Фонду.

На підставі Порядку проведення службового розслідування стосовно керівників та інших посадових осіб структурних підрозділів, регіональних управлінь/іпотечного центру Фонду першим заступником голови правління Фонду 15 липня 2016 року видано наказ № 40/9 про проведення службового розслідування за виявленими ознаками неналежного виконання ОСОБА_4 службових обов'язків.

Вказаним наказом ОСОБА_4 відсторонено від виконання повноважень за посадою з 15 липня 2016 року терміном на три місяці, на час проведення службового розслідування.

18 липня 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Фонду із заявою про забезпечення прав працівника, в якій, посилаючись на своє відсторонення від виконання повноважень за посадою, а не від роботи, просив роз'яснити, чи буде нараховуватися йому заробітна плата під час відсторонення та в якому розмірі, який є її розмір і порядок отримання.

Згідно з актами тимчасово виконуючого обов'язки директора (юрисконсульта) Вінницького РУ Фонду, виконуючого обов'язки директора, тимчасово виконуючого обов'язки головного бухгалтера, фахівця відділу з надання кредитів ОСОБА_4 був відсутній на роботі з 18 липня до 08 серпня 2016 року.

26 липня 2017 року Фонд направив ОСОБА_4 електронний лист, в якому просив надати пояснення щодо причин порушень трудової дисципліни та невиходу на роботу з 18 липня 2016 року.

28 липня 2017 року ОСОБА_4 направив пояснення, в яких повідомив, що його неявка на роботу зумовлена поважними причинами, а саме неправомірним відстороненням від роботи, що унеможливлює перебування на робочому місці та виконання функціональних обов'язків, обумовлених трудовим договором. Чітке визначення в наказі про відсторонення дати можливого допуску до роботи свідчить про те, що він не зобов'язаний був постійно перебувати на робочому місці та з'являтися на підприємстві.

02 серпня 2016 року Фонд звернувся до профспілкової організації Вінницького РУ Фонду з поданням про отримання згоди на звільнення ОСОБА_4 із займаної посади у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Рішенням зборів первинної профспілкової організації Вінницького РУ Фонду від 04 серпня 2017 року було надано згоду на звільнення члена профспілкової організації ОСОБА_4 з посади директора управління на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Наказом від 09 серпня 2016 року № 10-кр ОСОБА_4 звільнено з посади директора Вінницького РУ Фонду з 15 липня 2016 року на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України (прогул без поважних причин).

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 3 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Прогул, під яким розуміється відсутність на робочому місці без поважних причин більше трьох годин протягом робочого дня, за своєю правовою природою є порушенням трудової дисципліни (дисциплінарним проступком), під яким варто розуміти невиконання чи неналежне виконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Частиною першою статті 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. (статті 149 КЗпП України).

Відповідно до частини першої статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема пунктом 4статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Тобто до порядку застосування дисциплінарного стягнення встановлені такі обов'язкові вимоги: виявлення дисциплінарного проступку; отримання від порушника письмового пояснення; додержання строків накладення дисциплінарного стягнення - один місяць із дня виявлення дисциплінарного проступку і шість місяців із дня його вчинення працівником; видання власником наказу чи розпорядження про застосування дисциплінарного стягнення; доведення наказу (розпорядження) під розписку до відома працівника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що у Фонду були наявні визначені трудовим законодавством підстави для звільнення ОСОБА_4 із займаної посади на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, оскільки в період з 18 липня до 08 серпня 2016 року позивач був відсутній на роботі у Вінницькому РУ Фонду, що свідчить про допущене ним порушення трудової дисципліни та виникнення підстав для застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення. Зазначені ОСОБА_4 причини відсутності на робочому місці є неповажними. Фондом було дотримано встановлену законом процедуру розірвання з працівником трудового договору (відібрано пояснення щодо причин неявки на роботу, отримано згоду профспілкової організації на звільнення, видано наказ про застосування дисциплінарного стягнення в межах строку, встановленого КЗпП України).

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що наказ про його звільнення було видано неповноважною особою, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника.

Згідно зі статтею 18 Статуту Фонду призначення на посаду та звільнення з посади директорів регіональних управлінь здійснюється головою правління Фонду.

Як вбачається з розподілу функціональних повноважень між головою правління Фонду, першим заступником та заступниками голови правління, затвердженого наказом від 08 лютого 2016 року № 7/9, у разі відсутності голови правління Фонду його обов'язки виконує перший заступник голови правління.

Судами встановлено, що на час видачі наказу від 09 серпня 2016 року № 10-кр про звільнення ОСОБА_4 із займаної посади обов'язки голови правління Фонду в порядку тимчасового заступництва виконував перший заступник ОСОБА_5, яким і видано оскаржуваний наказ. Тому позивача було звільнено з роботи особою, уповноваженою на прийняття такого рішення.

Посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на те, що його звільнення відбулося незаконно, оскільки він був відсутній на роботі у період з 18 липня по 08 серпня 2016 року з поважних причин, є безпідставними з огляду на таке.

Судами встановлено та не заперечувалося сторонами, що наказом від 15 липня 2016 року № 40/9 у зв'язку з проведенням службового розслідування ОСОБА_4 було відсторонено від виконання повноважень директора Вінницького РУ Фонду з 15 липня 2016 року строком на три місяці.

Вказаний наказ було видано на виконання та у відповідності з процедурою службового розслідування, яка визначена Порядком проведення службового розслідування стосовно керівників та інших посадових осіб структурних підрозділів, регіональних управлінь/іпотечного центру Фонду, затвердженим наказом Фонду від 14 липня 2016 року № 39/9.

Статтею 18 Статуту передбачено, що голова правління Фонду в межах своєї компетенції видає накази та розпорядження з питань діяльності фонду.

Таким чином, виданий виконуючим обов'язки керівника Фонду наказ про затвердження та введення в дію Порядку проведення службового розслідування стосовно керівників та інших посадових осіб структурних підрозділів, регіональних управлінь/іпотечного центру Фонду є обов'язковим до виконання як центральним апаратом установи, так і її регіональними управліннями, і підлягає обов'язковому застосуванню при проведенні службового розслідування.

Пункти 9, 10 Порядку проведення службового розслідування стосовно керівників та інших посадових осіб структурних підрозділів, регіональних управлінь/іпотечного центру Фонду передбачено, що службове розслідування проводиться з відстороненням особи, стосовно якої проводиться службове розслідування, від виконання повноважень за посадою, або без такого відсторонення. На час відсторонення від виконання повноважень за посадою за особою зберігається заробітна плата.

Таким чином, наказом від 15 липня 2016 року № 40/9 ОСОБА_4 був відсторонений від виконання повноважень за посадою зі збереженням заробітної плати.

Відповідно до статті 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.

КЗпП України не містить визначення поняття «відсторонення від виконання повноважень за посадою» та не наводить його відмінностей від поняття «відсторонення від роботи», про яке зазначається у статті 46 цього Кодексу.

Проте відповідне визначення містить Закон України «Про державну службу», а його норми можуть бути враховані для з'ясування характеру правовідносин, які виникли між ОСОБА_4 та Фондом.

Згідно з частиною п'ятою статті 72 Закону України «Про державну службу» під час відсторонення від виконання посадових обов'язків державний службовець зобов'язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження.

Враховуючи викладене, ОСОБА_4 після винесення наказу від 15 липня 2016 року № 40/9 не був звільнений від обов'язку дотримуватися правил трудового розпорядку та бути присутнім на роботі протягом робочого дня.

Обставини справи встановлені судами попередніх інстанцій на підставі оцінки зібраних доказів, проведеної з дотриманням вимог процесуального закону. Тобто суди дотрималися встановленого статтею 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень принципу оцінки доказів, згідно з яким суди на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізують і оцінюють докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування, і рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 31 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 19 жовтня 2017 року у залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов