Справа № 178/1913/16-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и
16 квітня 2018 року Криничанський районний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді Берелет В.В.,
секретаря Кирсань Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.Кринички цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «ОСОБА_2.», товариства з обмеженою відповідальністю «Подоляночка.», третя особа на стороні позивача - фермерське господарство «Подоляночка» про визнання договорів оренди та суборенди земельної ділянки недійсними, -
Представники відповідачів у судове засідання не зявились, про день слухання справи сповіщені, про причину своєї неявки суду не повідомили, не зясовують питання щодо руху справи та зловживають своїми процесуальними правами.
Представник третьої особи згідно заяви просить розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечує.
Статтею 15 ЦК України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним.
Пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на розгляд його справи судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, що відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину.
Пунктом 8 частини 1 статті 208 ЦК України визначено, що правочин між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти письмово. При цьому, у відповідності до ч.2ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
З аналізу ст.638 ЦК України вбачається, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ст.792 ЦК України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.
Виходячи з положень статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди.
Згідно з вимогами ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Статтею 143 ЗК України передбачено, що примусове припинення прав на земельну ділянку здійснюється у судовому порядку.
Як убачається зі змісту ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю, а власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Одним із способів захисту прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки є визнання правочину (угоди) недійсним (ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 3ст. 152 ЗК України).
З аналізу ст.1 Закону України «Про оренду землі» вбачається, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Відповідно до приписів ст.6 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки підлягає державній реєстрації відповідно до закону.
Як убачається з вищезазначеного Закону державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
За змістом вимог ст.8 Закону України «Про оренду землі» орендована земельна ділянка або її частина може передаватися орендарем у суборенду без зміни цільового призначення, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця. Якщо протягом одного місяця орендодавець не надішле письмового повідомлення щодо своєї згоди чи заперечення, орендована земельна ділянка або її частина може бути передана в суборенду. Орендарі земельних ділянок сільськогосподарського призначення на період дії договору оренди можуть обмінюватися належними їм правами користування земельними ділянками шляхом укладання між ними договорів суборенди відповідних ділянок, якщо це передбачено договором оренди або за письмовою згодою орендодавця.
Згідно з положеннями ст. 8 Закону України «Про оренду землі» в разі припинення договору оренди, чинність договору суборенди земельної ділянки припиняється.
Виходячи з положень ч.1 ст.16 ЗУ «Про оренду землі» укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку.
Статтею 17 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що обєкт за договором оренди землі вважається переданим орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди, якщо інше не встановлено законом.
Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що недійсним може бути визнаний лише укладений договір. Таким чином, оскільки у встановленому законом порядку здійснено державну реєстрацію спірного договору, він є укладеним, а отже оспорюваним та за рішенням суду може бути визнаний недійсним.
З аналізу ст. 1 Першого протоколу Конвенції вбачається, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.
Ураховуючи викладене, норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, у відповідності до ст.133 ЦПК України покладає на відповідачів солідарний обов'язок по сплаті судових витрат.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 280-282 ЦПК України суд, -
Стягнути солідарно з Товариства з обмеженою відповідальністю "ОСОБА_2." (ідентифікаційний код ЄДРПОУ юридичної особи 40744905) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Подоляночка." (ідентифікаційний код ЄДРПОУ юридичної особи 40808223) на користь ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 - 1102 грн. 40 коп. судового збору.
Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня проголошення або з дня отримання його копії.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня отримання його копії.

Суддя: ОСОБА_5

р