Справа № 489/5413/17
Номер провадження 2/489/741/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Тихонової Н.С.,

секретар судового засідання - Сироватка Т.О.,

за участю:

представника позивача - Ходикіна М.М.,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків,

ВСТАНОВИВ:

10.11.2017 року МКП «Миколаївводоканал» звернулось із позовом до ОСОБА_2 , яким просить суд стягнути з відповідача на його користь нестачу товаро-матеріальних цінностей в розмірі 60 438 грн. 15 коп. з ПДВ, нестачу по основним засобам в сумі 9 543 грн. 37 коп. з ПДВ та судовий збір в розмірі 1 600 грн. 00 коп.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що відповідач з 05.12.2007 р. по 30.11.2016 р. перебував з підприємством у трудових відносинах та працював начальником каналізаційної мережі підприємства. При укладенні трудового договору між сторонами також був укладений договір про повну матеріальну відповідальність відповідача за збереження ввірених йому цінностей. В 2016 р. на підприємстві було проведено інвентаризацію та створено комісію для її проведення по відділу каналізаційної мережі, начальником якого був відповідач. За результатами проведеної перевірки виявлено недостачу товарно-матеріальних цінностей та недостачу по основним засобам, яку, на переконання позивача, повинен компенсувати відповідач, як матеріально-відповідальна особа.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав,зазначених у позові.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Вказував, що доводи позивача є безпідставними, оскільки він не є матеріально - відповідальною особою, оскільки лише розподіляв матеріальні цінності, не має відповідати за їх збереження за відсутності на підприємстві складу та комірника, належного обліку. Крім того, інвентаризація проводилась за весь час роботи відповідача, в тому числі і за час відпусток і лікарняного, коли цінності передавались іншій особі. Також просив звернути увагу на те, що у Наказі про припинення трудового договору відсутні вказівки про існування нестачі товарно-матеріальних цінностей .

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, встановивши характер виниклих правовідносин, суд при вирішенні справи виходить з такого.

З 05 грудня 2007 року по 30 листопада 2016 року ОСОБА_2 працював в МКП «Миколаївводоканал» на посаді начальника відділу каналізаційної мережі підприємства.

05 грудня 2007 року між сторонами був укладений Договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого у випадку незабезпечення з вини працівника збереження ввірених йому матеріальних цінностей, визначення розмірів збитків, завданих підприємству, та їх відшкодування відбувається у відповідності до чинного законодавства.

Згідно п. 4 Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збитки завдані не з його вини.

Відповідно до п. 5 Договору його дія розповсюджується на весь час роботи з ввіреними працівникові матеріальними цінностями підприємства.

Відповідно до Посадової інструкції начальника каналізаційної мережі, він несе відповідальність за охорону праці в своєму відділі, нормальну роботу каналізаційної мережі міста, дотримання працівниками ВП та ТБ проведення ІІ ступеню оперативного контролю спільно з профгрупоргом, ведення технічної документації, звітності, реагування на заяви та скарги, нормальне зберігання обладнання та устаткування на каналізаційних мережах.

Відповідно до інвентарізаційного опису запасів та інвентарізаційного опису від 01.07.2016 року, які підписано ОСОБА_2, нестачі не було виявлено.

Згідно Наказів № В/К 926-2 від 26.09.2016 року, В/К -1012 від 12.10.2016 року, В/К - 1114-1 від 14.11.2016 року, ОСОБА_2 перебував у відпустці з 26.09.2016 року по 21.10.2016 року, з 14.11.2016 року по 30.11.2016 року. З 24.10.2016 року до 01.11.2016 року перебував на лікарняному.

На час перебування у відпустці ОСОБА_2, 23.09.2016 року т.в.о. начальника відділу каналізаційної мережі було призначено ОСОБА_4

Оскільки на час відпустки ОСОБА_2, за його прізвищем, але за розпорядженням ОСОБА_4, продовжувалось надходження та пересування товаро-матеріальних цінностей, через непокоєння щодо їх обліку та збереження, ОСОБА_2 звернувся до керівника підприємства з приводу необхідності проведення інвентаризації за період його відсутності на роботі.

З аналогічною службовою запискою до керівника підприємства ОСОБА_2 звернувся 02.11.2016 року.

В подальшому, ОСОБА_2 було прийнято рішення про звільнення через вихід на пенсію та подано відповідну заяву.

30.11.2016 року трудові відносини між ОСОБА_2 та МКП «Миколаївводоканал» припинено на підставі заяви відповідача про звільнення у зв'язку з виходом на пенсію, за ст. 38 КЗпП. При цьому в наказі про припинення трудового договору між сторонами відомості про нездані матеріальні цінності або їх нестачу - відсутні.

Згідно Наказу генерального директора МКП «Миколаївводоканал» ОСОБА_5 від 11.11.2016 р. призначено проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, станом на 14.11.2016 р., по відділу каналізаційної мережі, начальником якої є ОСОБА_2 Для проведення інвентаризації призначено робочу комісію.

Наказом генерального директора МКП «Миколаївводоканал» ОСОБА_5 від 15.11.2016 р., на ОСОБА_4 покладено обов'язки начальника каналізаційної мережі на час відсутності ОСОБА_2, з 15.11.2016 р.

22.11.2016 р. генеральним директором МКП «Миколаївводоканал» ОСОБА_5 видано Наказ №647, за яким необхідно передати товарно-матеріальні цінності та основні засоби з підзвіту ОСОБА_2 у підзвіт ОСОБА_4

ОСОБА_2 з Наказом про проведення інвентаризації ознайомлено не було , під час її проведення він перебував у відпустці.

Згідно матеріалів справи вбачається, що нестача по товарно-матеріальним цінностям встановлено позивачем станом на 22.11.2016 року, тобто до звільнення відповідача, про що свідчать Зрівняльні відомості результатів інвентаризації запасів.

Згідно Протоколу інвентаризаційної комісії від 22.12.2016 р. вбачається, що внаслідок халатної діяльності начальника каналізаційної мережі ОСОБА_2 виявлено нестачу матеріальних цінностей .

Матеріали справи містять інвентаризаційні описи необоротних активів.

Позивачем надані також численні видаткові накладні, за якими позивач отримував товарно-матеріальні цінності для подальшого їх використання підприємством.

Надана позивачем зведена Таблиця-розрахунок, виконана МКП «Миколаївводоканал» вказує, що позивачу відповідачем завдана матеріальна шкода у вигляді нестачі товаро-матеріальних цінностей в розмірі 60 438 грн. 15 коп. з ПДВ, нестачі по основним засобам в сумі 9 543 грн. 37 коп. з ПДВ.

Проте, незважаючи на викладене, суд дослідивши всі надані докази в сукупності приходить до висновку про те, що доводи позивача безпідставні, а позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків (ч. 1 ст. 130 КЗпП України).

При покладанні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установ, організації винними, протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством (ч. 1 ст. 130 КЗпП України).

Таким чином, умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправним і винним діянням працівника і шкодою, яка настала.

За шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві (ст. 133 КЗпП України).

Розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди (ст. 135-3 КЗпП України).

Відповідно до ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей.

Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату ВЦРПС Професійних Спілок від 28 грудня 1977 р. № 447/24.

Як роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП України), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди.

Згідно з посадовою інструкцією начальника відділу каналізаційної мережі його робота безпосередньо не пов'язана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому цінностей. Не внесено посади начальника відділу каналізаційної мережі і до згаданого вище Переліку.

За такого укладений з відповідачем договір про покладання на останнього повної матеріальної відповідальності є недійсним, а тому підстави для покладання на нього матеріальної відповідальності у повному розмірі - відсутні.

Також слід зазначити про те, що товарно-матеріальні цінності не весь час, з періоду останньої інвентаризації станом на 01.07.2018 року, знаходились безпосередньо лише у віданні відповідача, оскільки на час його відпустки та лікарняного інша особа виконувала обов`язки начальника відділу, проте жодних Актів прийому передачі товарно-матеріальних цінностей до 14.11.2016 р. матеріали справи не містять, що виключає доведеність безпосередньої вини відповідача у нестачі.

При звільненні ОСОБА_2 з роботи 30.11.2016 р. інвентаризація переданих йому у підзвіт товарно-матеріальних цінностей вже була проведена та виявлена нестача, проте жодних відомостей про це в Наказі про припинення трудових відносин з відповідачем не зазначено.

Відповідно до п. 2 ст. 134 КЗпП України підставою для покладання на працівника матеріальної відповідальності за заподіяну підприємству шкоду є, серед інших, отримання майна та інших цінностей за довіреностями та іншими разовими документами.

Відповідно до ст.ст. 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку є первинний документ, який містить відомості про бухгалтерську операцію, зокрема щодо фактичної наявності, стану та переміщення об'єктів обліку.

Підприємствам надано право самостійно визначати та затверджувати правила документообігу (ч. 5 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Довіреності, як правило, видаються для одержання матеріальних цінностей у сторонніх організацій.

Під іншими разовими документами маються на увазі накладні або інші документи, передбачені чинними правилами документального забезпечення первинного бухгалтерського обліку.

Для переміщення товарно-матеріальних цінностей на підприємстві, відпуску їх зі складів, у торгівельну мережу, іншим підприємствам тощо, зазвичай, використовуються накладні.

Ці документи є разовими, тобто мають нетривалу дію у часі, яка вичерпується вчиненням працівником певних дій, пов'язаних із виконанням завдання щодо переміщення (реалізації, відпуску) переданих йому за цими документами товарно-матеріальних цінностей.

Крім того, судом встановлено та позивачем не спростовано, відсутність належним чином облаштованого приміщення складу для зберігання товаро-матеріальних цінностей на підприємстві, посади комірника, відтак фактичної передачі цих цінностей не відбувалось, передавши відповідачу за разовими документами (видатковими накладними) товарно-матеріальні цінності, яких він навіть не бачив, роботодавець не забезпечував фактичну передачу їх у подальшому іншій особі (особам), які мають їх реалізувати у процесі виробництва або за посадовими обов'язками проводити їх зберігання і, таким чином, на ОСОБА_2 було покладено виконання обов'язків, які не відповідають умовам укладеного з ним трудового договору та посадовим обов'язкам, - зберігання матеріальних цінностей, їх облік.

Відповідач тривалий час знаходився у відпустках, однак позивач не виконав своїх обов'язків щодо збереження товарно-матеріальних цінностей у його відстуність, не провів їх перевірку, не склав Акту прийому-передачі цих цінностей відповідальній особі, тобто не виконав обов'язків відповідно до положень ч. 1 ст. 131 КЗпП України.

За такого відсутні підстави для притягнення ОСОБА_2 до повної матеріальної відповідальності через недотримання роботодавцем вимог щодо збереження майна, його належного обліку при прийнятті на роботу, а також щодо покладення на відповідача обов'язків, що не відповідають займаній посаді.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Миколаївводоканал» до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Апеляційному суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 17.04.2018 року.

Суддя Н.С. Тихонова