Провадження № 2/616/38/18
Справа № 616/892/17
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 березня 2018 року Великобурлуцький районний суд Харківської області в складі головуючого - судді Нестайка Ю.В.

з участю: секретаря судового засідання - Логвінової М.В.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

представника Великобурлуцької РДА як органу опіки і піклування -Ткаченко Н.О.

розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання місця проживання дитини,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просила визначити місце проживання дочки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею за адресою: АДРЕСА_2. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що після розірвання у 2016 році шлюбу з ОСОБА_3 вона не знала, де буде мешкати, а тому залишила дочку проживати з батьком дитини. За рішенням суду вона сплачує батьку дитини аліменти на утримання дитини. На даний час вона проживає зі своєю матір'ю у будинку, який належить її матері. У цьому будинку створені належні умови для проживання дитини. Оскільки ОСОБА_3 та його матір перешкоджають їй у вільному спілкуванні з дитиною тією мірою, яку вона вважає необхідною, позивач змушена звернутися до суду з цим позовом.

Відповідач подав відзив, у якому просив відмовити у позові, посилаючись на те, що на час розірвання шлюбу у них з позивачкою не було спору про місце проживання дитини, у своїй позовній заяві вона зазначала, що дитина проживає з батьком. Дитина має серйозні захворювання, він як батько докладав і докладає усіх зусиль для лікування дочки та її належного матеріального забезпечення, натомість мати дитини ухилялася від матеріальної підтримки дочки. За його позовом ухвалено рішення суду від 05.12.2016 про стягнення з колишньої дружини аліментів на утримання дитини. 28.09.2017 він звернувся до суду з позовом про збільшення розміру аліментів і після цього ОСОБА_1 подала позовну заяву про визначення місця проживання дитини. Рішенням органу опіки та піклування визначено місце проживання дитини - з батьком (а.с. 86-87).

У відповіді на відзив позивач зазначила, що за рішенням суду добросовісно сплачує аліменти, а тому вважає безпідставним твердження відповідача щодо її ухилення від матеріального забезпечення дитини. На час подання позову про розірвання шлюбу позивач не знала і не могла знати, що відповідач в майбутньому буде перешкоджати їй у вільному спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні. Також ОСОБА_1 зазначає, що дії з підготовки до звернення з позовом до суду вона почала наприкінці жовтня 2017 року (19.10.2017 надала довіреність, 30.10.2017 службою у справах дітей проведено обстеження за місцем її мешкання), а провадження в цивільній справі №616/733/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів відкрите лише 1 листопада 2017 року. Відносно рішення органу опіки та піклування зазначила, що висновок щодо проживання дитини з батьком ґрунтується лише на думці дитини, а не на її інтересах (а.с. 89-91).

Відповідач надав до суду заперечення, вказавши, що позивач не має сталого місця проживання, не має постійного джерела доходу, яке б забезпечувало достойне проживання її та дитини. Також зазначено, що потрібно враховувати бажання дитини проживати разом з батьком (а.с. 94-95).

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила, що 28.07.2016 рішенням Великобурлуцького районного суду було розірвано шлюб між нею та відповідачем - ОСОБА_3 Під час розірвання шлюбу місце проживання дитини судом не визначалося, так як жодна із сторін таку вимогу не ставила. З 2007 року дитина за взаємною згодою між нею та ОСОБА_3 фактично проживає у ОСОБА_7, - матері відповідача, у с. Довжанка. Це було викликано тим, що вони з чоловіком обоє працювали та не могли забезпечити належний догляд за дитиною, особливо з огляду на те, що дитина відставала у своєму розвитку і до шестирічного віку навіть не розмовляла. На вихідні вони забирали дитину до себе. Наразі дитина навчається у шостому класі Федорівського НВК. Вона з дочкою до липня 2017 року бачилася приблизно один раз на місяць в смт Приколотне. Востаннє дитина була у неї упродовж двох тижнів у липні 2017 року. Зараз дочка не хоче з нею спілкуватися, бо батько і бабуся кажуть їй, що мама її покинула. Вона не їздить до с. Довжанка, де переважно проживає дитина, так як у неї не склалися відносини з матір'ю ОСОБА_8 Вона тривалий час працювала продавцем (барменом) у приватного підприємця, у жовтні 2017 року звільнилася за станом здоров'я. Наразі вона не працює, кошти на проживання їй надає чоловік, з яким вона не побуває у шлюбі. Також джерелом доходу вважає пенсію своєї матері та кошти, які надає батько її старшого сина.

Представник позивача зазначив, що відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Також зазначив, що для застосування частини другої статті 161 СК України в даному випадку немає підстав, так як на його думку для цього має існувати сукупність обставин щодо матері: відсутність самостійного доходу, зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами, аморальна поведінка, що може зашкодити розвиткові дитини.

В судовому засіданні відповідач позов не визнав та пояснив, що у 2007 році вони з дружиною доручили основний догляд за дитиною матері відповідача - ОСОБА_7, яка проживає у с. Довжанка, яке розташоване неподалік від смт Приколотне. Це було викликано тим, що на той час вони обоє працювали і не могли забезпечити належний догляд за дитиною. З дитиною вони бачилися у вільний від роботи час, переважно у вихідні дні. У 2016 році, коли він займався питаннями лікуванням дочки, дружина подала позов про розлучення. Після припинення сімейних відносин він зосередився на турботі про дитину. Враховуючи те, що дитина потребувала лікування, а власних його коштів на це не вистачало, він звертався за допомогою до органів влади, профспілкового комітету підприємства, де працює. При цьому мати дитини ухилялася від матеріальної підтримки дочки, в зв'язку з чим він змушений був звернутись до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на дитину. Позов ОСОБА_1 визнала та просила розглянути справу у її відсутність. З позовною заявою про визначення місця проживання дитини ОСОБА_1 звернулась до суду після того, як ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про збільшення розміру аліментів на утримання дочки. Рішенням комісії з питань захисту прав дитини Великобурлуцької районної державної адміністрації Харківської області як органу опіки та піклування визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_6 з батьком за місцем його проживання. Сама дитина на засіданні комісії також висловила бажання проживати з батьком. Враховую змінний графік своєї роботи на Приколотнянському ОЕЗ, ОСОБА_3 чотири дні на тиждень знаходиться разом зі своєю дочкою у с. Довжанка, де фактично проживає з нею у своїх батьків. У смт Приколотне він буває та інколи ночує у своїй квартирі, коли це викликано графіком роботи. ОСОБА_3 пояснив, що він має постійне місце роботи, працює на ТОВ «Приколотнянський ОЕЗ», його середньомісячна заробітна плата складає 6000 грн. Він повністю забезпечує дочку усім необхідним, а кошти, які надходять від сплати аліментів, накопичуються на банківському рахунку на лікування дитини у м. Одеса з приводу проблем із зором. Дочка наразі дуже добре навчається у школі, має грамоти, постійно бере участь у шкільних творчих конкурсах, виступає на різних шкільних заходах. Мати не відвідала жодного виступу дитини (а їх було десять), не цікавиться її шкільним життям, допускає неправдиві та образливі для дитини виловлювання щодо начебто відставання ОСОБА_6 у розвитку. Він зі свого боку не перешкоджає матері спілкуватися з дитиною.

Позивач не заперечувала наведені відповідачем обставини щодо розміру його середньомісячного доходу.

Представник відповідача ОСОБА_4 в судовому засіданні зазначив, що дитина з дворічного віку жила фактично без матері, у якої це не викликало заперечень, ОСОБА_1 не має самостійних доходу, власного житла. Наразі дитина росте в атмосфері любові та турботи з боку батька та бабусі, забезпечена усім необхідним.

Представник Великобурлуцької РДА як органу опіки та піклування Ткаченко Н.О. пояснила, що при розгляді питання про місце проживання дитини ОСОБА_6 однозначно заявила, що хоче проживати з батьком. Були вислухані також батьки дитини та прийнято рішення про визначення місця проживання дитини з батьком. Інше рішення було б психологічною травмою для дитини.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника органу опіки та піклування, суд встановив фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, та зміст спірних правовідносин.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 сторони у справі є батьками ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

Згідно з довідкою Федорівської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 2007 року проживає разом зі своєю бабусею ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_3 (а.с.9).

За рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 28.07.2016 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 був розірваний (а.с.10).

Згідно з рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 05.12.2016 з ОСОБА_1 стягуються аліменти на користь ОСОБА_3 на утримання дочки - ОСОБА_6, в розмірі ? частини від її заробітку (доходу) щомісячно (а.с.11).

Довідкою Великобурлуцького районного відділу ДВС від 07.11.17 підтверджено відсутність у ОСОБА_1 заборгованості зі сплати аліментів (а.с. 12).

У акті обстеження умов проживання від 30.10.2017 зазначено, що ОСОБА_1 проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_2, разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_2, та сином - ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_3 У будинку створені належні умови для проживання ОСОБА_6 (а.с. 13).

ОСОБА_3 та ОСОБА_1 належить на праві спільної часткової власності однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14).

Сторони визнали, що наразі цією квартирою фактично володіє та користується ОСОБА_3

Упродовж 2016 року ОСОБА_6 проходила медичне обстеження та лікування (а.с. 39-51), ОСОБА_3 з цього приводу звертався та отримав матеріальну допомогу на лікування дитини від Великобурлуцької РДА, Харківської ОДА, Приколотнянської селищної ради, профспілкової організації ТОВ «Приколотнянський ОЕЗ», від групи фізичних осіб (а.с. 52-58).

До суду надана позитивна характеристика на ОСОБА_7, яка проживає у с. Довжанка разом з чоловіком - ОСОБА_8, сином - ОСОБА_3, онукою - ОСОБА_6 (а.с. 59).

Відповідач ОСОБА_3 також позитивно характеризується за зареєстрованим місцем проживання (а.с. 60).

Згідно з інформацією, що міститься у листі від 18.12.2017 та довідці від 09.09.2016 за підписом директора Федорівського навчально-виховного комплексу, ОСОБА_6 з 01.09.2011 по 31.08.2012 виховувалася у дошкільному підрозділі вищезазначеного навчального закладу, а з 01.09.2012 до цього часу навчається у шкільному підрозділі цього закладу. За час навчання ОСОБА_6 у Федорівському НВК її мати - ОСОБА_1. двічі відвідувала навчальний заклад, коли ОСОБА_6 навчалася в початкових класах. Постійно опікується дитиною батько - ОСОБА_3, та бабуся - ОСОБА_7 Батько неодноразово був обраний членом батьківського комітету класу та закладу, постійно відвідував батьківські збори, виховні заходи. Дитина завжди забезпечена належним навчальним приладдям, необхідним одягом. ОСОБА_6 увесь час проживає у будинку бабусі, де у неї є окрема кімната, яка облаштована усім необхідним, кімната утримується в ідеальному санітарному стані, в ній затишно, створені всі умови для навчання та дозвілля (а.с. 61).

Великобурлуцька РДА як орган опіки і піклування, виконуючи свої повноваження, передбачені ст.ст. 19, 161 Сімейного кодексу України, у висновку від 27.12.2017 визначила місце проживання ОСОБА_6 - з батьком за місцем його проживання (а.с. 66-67).

Відповідно до статті 12 Конвенції про права дитини(від 20 листопада 1989 року), статті 171 СК України дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні спорів між батьками про визначення її місця проживання в судовому засіданні з додержанням вимог Цивільного процесуального кодексу України та з урахуванням віку дитини, стану здоров'я, розумового розвитку.

Аналогічні положення викладені у ст. 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей (Страсбург, 25 січня 1996 року), яка зобов'язує суд надати можливість дитині висловити свою думку при вирішенні питань, які її стосуються, і приділяти цій думці належну увагу.

Вислухана в судовому засіданні ОСОБА_6 пояснила, що дуже любить батька та бабусю - ОСОБА_7, з якими вона постійно проживає у с. Довжанка. Батько там буває майже кожен день, за виключенням часу, коли буває на роботі. Маму вона востаннє бачила влітку, коли гостювала у неї в смт Приколотне. Мама їй майже не телефонує, говорить погані слова відносно батька, незважаючи на те, що дитина починає нервувати з цього приводу. ОСОБА_6 надала для огляду табелі навчальних досягнень з оцінками за останні три рокиїї навчання у Федорівському НВК, у яких проставлені лише добрі ті відмінні оцінки, надала декілька грамот та подяк, якими вона нагороджена за успіхи у навчанні та за творчі роботи. Дитина висловила категоричне бажання і надалі проживати з батьком та бабусею.

Згідно зі ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Частиною другою статті 160 Сімейного Кодексу України встановлено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

За приписами частини першої статті 161 Сімейного Кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини другої статті 161 Сімейного Кодексу України орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Висловлене представником позивачки ОСОБА_2 твердження, що вказана норма закону для можливості її застосування передбачає обов'язкову наявність сукупності зазначених у ній обставин, а саме: відсутність самостійного доходу; зловживання спиртними напоями або наркотичними засобами; аморальна поведінка, яка може зашкодити розвиткові дитини,- суд визнає помилковим тлумачення вказаної норми закону, оскільки і за формальним і за логічним змістом ч.2 ст. 161 СК України будь-яка із наведених обставин (а не лише їх сукупність) може бути підставою для відмови у передачі дитини тому з батьків, у житті яких ці обставини існують.

У п. 18 Постанови № 11 Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз'яснено, що мати та батько мають рівні права щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою; місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

У Принципі 6 Декларації прав дитини (від 20 листопада 1959 року) проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

У Преамбулі вказаної Декларації прав дитини зазначено, що вона проголошена з метою забезпечити дітям щасливе дитинство та користування передбаченими нею правами і свободами для їхнього особистого блага та блага суспільства.

Таким чином змістовним наповненням Принципу 6 Декларації є головна мета - забезпечити дітям щасливе дитинство та користування передбаченими нею правами і свободами для їхнього особистого блага та блага суспільства, а не пріоритет права матері перед батьком при вирішенні спору про місце проживання дитини, оскільки Декларація спрямована на захист прав дитини, а не одного з батьків.

Саме з цієї позиції суд вирішує спір, застосовуючи національне законодавство та норми міжнародного права, з позиції можливості максимального забезпечення дитині щасливого дитинства та користування правами і свободами для особистого блага та блага суспільства.

Також суд враховує позицію, висловлену ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» стосовно того, що тривалість часу, проведеного дитиною з дідусем чи бабусею, може стати важливим чинником при визначенні найкращих інтересів цієї дитини.

Згідно з ч.ч. 1,5-6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі досліджених доказів судом встановлено, що батько дитини без участі її матері після розлучення створив належні умови для життя, навчання, всебічного розвитку та виховання дочки.

При цьому мати дитини не докладала активних зусиль для участі у вихованні, лікуванні дитини, належному матеріальному забезпеченню дочки, не цікавилася її особистим та шкільним життям, успіхами у навчанні. Між матір'ю та дитиною не склалися близькі родинні відносини, хоче це найбільшою мірою залежало саме від матері.

З пояснень самої позивачки встановлено, що вона не має самостійного доходу, її матеріальний стан залежить від сторонньої особи, з якою вона не перебуває у сімейних відносинах.

Оцінивши досліджені докази, враховуючи те, що дитина фактично з дворічного віку проживає постійно у сім'ї бабусі - матері відповідача, а з 2016 року і відповідач - батько дитини, проживає там же, де дівчині зусиллями батька та бабусі створені усі необхідні умови для повноцінного фізичного та особистісного розвитку, для навчання, за медичними показаннями забезпечується необхідне лікування, висловлене дитиною категоричне бажання і надалі проживати разом з батьком та бабусею, зважаючи на існування психологічних проблем у спілкуванні між дитиною та матір'ю, відсутність у позивачки самостійного доходу, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню.

За таких обставин найкращим інтересам дитини відповідає залишення її проживати з батьком.

Керуючись ст.ст. 10,12,13,141,206,259,263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини - ОСОБА_6.

Відповідно до п.15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Харківської області шляхом подання апеляційної скарги через Великобурлуцький районний суд протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складене 16 березня 2018 року.

Суддя Ю.В.Нестайко