Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 642/3202/15-ц

провадження № 61-8369св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду Харківської області, у складі колегії суддів: Кругової С. С., Зазулинської Т. П., Міненкової Н. О., від 17 жовтня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 09 березня 2007 року між нею та закритим акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір № HAXRRX55460272 з кредитним лімітом у розмірі 5 568 грн строком на 24 місяці з 09 березня

2007 року по 06 березня 2009 року.

Посилаючись на те, що вона страждає на психічне захворювання та у момент укладення договору не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, просила суд визнати недійсним вказаний кредитний договір, з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова, у складі головуючого судді Шрамко Л. Л., від 14 березня 2016 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_3 Визнано недійсним кредитний договір № HAXRRX55460272 від 09 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк). Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щовідповідно до висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 127 від 10 лютого 2016 року, проведеної комунальним закладом охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», ОСОБА_3 у період часу, який відноситься до підписання кредитного договору, виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу в формі шизофренії параноїдної, і за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

10 серпня 2016 року рішенням Апеляційного суду Харківської області рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні заявлених позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок експертизи № 127 від 10 лютого 2016 року є непереконливим, оскільки його мотивувальна частина не містить обґрунтування висновку фахівців, на підставі чого вони дійшли висновку майже через 10 років, що саме 09 березня 2007 року позивач за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними. Крім того, зі змісту висновку судової експертизи вбачається, що 27 лютого 2007 року позивач була виписана з лікарні у задовільному стані і лише 23 травня 2007 року знову звернулась до лікарні за медичною допомогою. Тобто, договір було укладено ОСОБА_3 через тиждень після одужання, а інших доказів того, що позивач 09 березня 2007 року за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, суду не надано.

У вересні 2016 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подано касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року.

03 жовтня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

21 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору недійсним призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

09 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

13 лютого 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просить скасувати рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що між ОСОБА_3 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», 09 березня 2007 року укладено кредитний договір № HAXRRX55460272 з кредитним лімітом 5 568,00 грн. строком на 24 місяці з 09 березня 2007 року по 06 березня 2009 року.

Згідно з довідкою МСЕК №650461 від 30 липня 2014 року ОСОБА_3, 1971 року народження, повторно визнана інвалідом 2 групи за загальним захворюванням.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 07 липня 2015 року у справі було призначено амбулаторну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам відділення судово-психіатричної експертизи №18 Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3. На вирішення експертів було поставлено наступні питання: 1. Чи страждає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, на психічне захворювання? Якщо так, на яке? 2. Чи усвідомлювала в силу свого психічного стану ОСОБА_3 на момент підписання кредитного договору від 09 березня 2007 року із ЗАТ КБ «ПриватБанк» значення своїх дій та чи могла керувати ними?

Згідно з висновком амбулаторної судово-психіатричної експертизи № 762 від 08 вересня 2015 року, проведеної комунальним закладом охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», ОСОБА_3 виявляє ознаки стійкого хронічного психічного захворювання в формі шизофренії параноїдної, однак для надання висновку щодо психічного стану ОСОБА_3 та надання відповідей на поставлені судом питання необхідно провести стаціонарну судово-психіатричну експертизу.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Харкова від 02 грудня 2015 року у справі було призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам відділення судово-психіатричної експертизи №18 Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні № 3. На вирішення експертів було поставлено наступні питання: 1. Чи страждає ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_1, на психічне захворювання? Якщо так, на яке? 2. Чи усвідомлювала в силу свого психічного стану ОСОБА_3 на момент підписання кредитного договору від 09 березня 2007 року із ЗАТ КБ «ПриватБанк» значення своїх дій та чи могла керувати ними?

Згідно з висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 127 від 10 лютого 2016 року, проведеної комунальним закладом охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», ОСОБА_3 на час проведення експертизи виявляє ознаки стійкого хронічного психічного захворювання у формі шизофренії параноїдної. У період часу, який відноситься до підписання кредитного договору 09 березня 2007 року, вона виявляла ознаки стійкого хронічного психічного розладу в формі шизофренії параноїдної, за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Положення вказаної норми закону поширюється на правочини, вчинені особою, за обставин, які свідчать про тимчасову наявність у неї такого стану, який призводить до дефектів у формуванні внутрішньої волі та її волевиявлення.

Згідно положень статті 203 ЦК України однією з умов чинності правочину є дотримання вимоги закону про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, при цьому частиною першою статті 225 ЦК України визначено умови фактичного стану, які не дозволяють фізичній особі адекватно виразити свою волю щодо вчинюваного правочину.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Висновок експертизи є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які інші обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Висновком стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 127 від 10 лютого 2016 року, проведеної комунальним закладом охорони здоров'я «Харківська обласна клінічна психіатрична лікарня № 3», однозначно встановлено, що ОСОБА_3 у момент укладення спірного правочину перебувала у стані психічного розладу, який не дозволяв їй усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Отже, за результатами проведеної у справі судової експертизи складено висновок про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 у момент підписання нею кредитного договору розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі, дійшов неправильного висновку про те, що позивач не довела обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Чинним законодавством передбачено, що висновок експерта не має наперед встановленого значення, йому не надається перевага перед іншими доказами і, як всі інші докази, він оцінюється суддею за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, при цьому незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в судовому рішенні.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на непереконливість висновку експертизи № 127 від 10 лютого 2016 року, свою незгоду із висновками комісії судово-психіатричних експертів у рішенні належним чином не обґрунтував.

Положеннями ст. 150 ЦПК України, 2004 року, передбачено, що якщо висновок експерта буде визнано неповним або неясним, судом може бути призначена додаткова експертиза, яка доручається тому самому або іншому експерту (експертам). Якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Суперечності та сумніви у висновку судової експертизи суд має можливість усунути шляхом допиту експерта (експертів), який дав висновок, а у разі необхідності - призначити повторну або додаткову судово-медичну експертизу.

Враховуючи, що відповідачем ніяких доказів на підтвердження своїх заперечень не надано, висновок проведеної у справі судово-психіатричної експертизи не спростовано, він наданий компетентною експертною установою, є мотивованим, його достовірність не викликає сумнівів, то непогодитись із висновком суду першої інстанції про те, що позивач під час укладання оспорюваного кредитного договору не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними - підстав немає.

Таким чином суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі, обґрунтовано застосував положення частини першої статті 225 ЦК України до виниклих правовідносин.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача в частині визнання спірного правочину недійсним.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, яка подана представником ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року скасувати.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 14 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк