Єдиний унікальний номер судової справи 483/656/18
Номер провадження 22-ц/812/311/18
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

10 грудня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

представника відповідача - Пікуль Т.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 рішення, яке ухвалено Очаківським міськрайонним судом Миколаївської області 07 вересня 2018 року, під головуванням судді Рак Л.М. в приміщені цього ж суду о 15 годині 49 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Куцурубської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів імені Т.Г. Шевченка Куцурубської сільської ради об'єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Куцурубської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів імені Т.Г. Шевченка Куцурубської сільської ради об'єднаної територіальної громади Очаківського району Миколаївської області (далі - Куцурубська загальноосвітня школа) про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 з 2010 року працював на посаді кочегара (оператора) котельні Куцурубської загальноосвітньої школи в опалювальний період з 15 жовтня по 15 квітня кожного року.

З невідомих для позивача причин директор школи у 2017 році опалювальний період розпочав лише з 11 грудня 2017 року, а при прийомі на роботу змусив позивача написати заяву, згідно якої він просив призначити його на посаду кочегара (оператора) котельної з 11 грудня 2017 року до 09 березня 2018 року.

У зазначену дату, 09 березня 2018 року, ОСОБА_2 не було звільнено та він продовжував працювати.

Разом з тим, 15 березня 2018 року згідно наказу директора Куцурубської загальноосвітньої школи позивача було звільнено з роботи без пояснень причин звільнення. При цьому ОСОБА_2 не було ознайомлено з наказом про звільнення, не видано трудову книжку та не здійснено із ним повний розрахунок при звільнені.

Даний наказ про звільнення, на думку позивача, є незаконним, оскільки після закінчення строку трудового договору їх правовідносини з роботодавцем тривали, а тому дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк.

Крім того внаслідок таких дій відповідача позивачу було спричинено моральні страждання, оскільки через незаконне звільнення з роботи була принижена його честь та гідність. Окрім того позивач не мав заробітку та разом із своєю сім'єю перебував у стресовому стані без засобів існування.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив суд:

визнати незаконним наказ №48-к від 15 березня 2018 року Куцурубської загальноосвітньої школи про звільнення ОСОБА_2 з посади кочегара (оператора) котельної у зв'язку із закінченням строку трудового договору;

поновити ОСОБА_2 на роботі на посаді кочегара (оператора) котельні Куцурубської загальноосвітньої школи;

стягнути з Куцурубської загальноосвітньої школи на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2018 року по дату ухвалення рішення суду із розрахунку 199 грн. 96 коп. за один робочий день;

стягнути з Куцурубської загальноосвітньої школи на користь ОСОБА_2 5 000 грн. на відшкодування моральної шкоди;

стягнути з Куцурубської загальноосвітньої школи на користь ОСОБА_2 судові витрати.

В подальшому, позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні міськрайонного суду просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 15 березня 2018 року по 25 червня 2018 року (тобто по день видачі йому трудової книжки), а також поновити його на роботі з 15 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року (тобто по день закінчення опалювального сезону).

Представник відповідача Куцурубської загальноосвітньої школи надала до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечувала. Зазначала, що ОСОБА_2 за його ж бажанням був прийнятий на роботу з 11 грудня 2017 року по 09 березня 2018 року включно. Наказом №43-к від 09 березня 2018 року продовжено перебування позивача на посаді кочегара (оператора) котельні на строк до 15 березня 2018 року. В останній день зміни позивача, а саме 14 березня 2018 року, ОСОБА_2 було повідомлено про те, що на наступний день, 15 березня 2018 року, йому необхідно з'явитись на роботу для підписання документів та отримання трудової книжки. Між тим, 15 березня 2018 року позивач до школи не з'явився, трудову книжку не отримав. Пересилання ж трудової книжки поштовим відправленням дозволяється лише за згодою працівника, проте ОСОБА_2 такої згоди не надав.

Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що після закінчення строку трудового договору трудові відносини між сторонами фактично тривали, що свідчить про продовження цього договору на невизначений строк, а тому позивача незаконно звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

Так, рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що роботодавець, звільнивши позивача у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору, діяв у межах та у відповідності до вимог чинного трудового законодавства, а позивачем не доведено порушення роботодавцем вимог законодавства під час його звільнення, у зв'язку із чим позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з такими висновками міськрайонного суду.

Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відповідно до ст.43 Конституції України, постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» - кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб, а також гарантує працездатному населенню у працездатному віці в Україні - добровільність праці, вибір або зміну професії та виду діяльності; захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Отже, право громадян на працю забезпечується державою.

Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (ст.21 КЗпП України).

У ст.23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Підстави припинення трудового договору встановлено ст.36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - ст.ст.38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - ст.ст.40,41,43,43-1 та підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - ст.45 цього Кодексу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку трудового договору (пункти 2, 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.18 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Порядок звільнення - це певна процедура, яка передбачає послідовність дій сторін трудового договору, спрямованих на його припинення, а тому залежить від того, хто виступає ініціатором розірвання трудових відносин.

Отже, на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України може бути припинений тільки строковий трудовий договір, укладений як строковий відповідно до закону. Якщо ж строковий трудовий договір укладено всупереч правилам статті 23 КЗпП України, то умова про строк є незаконною. Трудовий договір у такому разі вважається укладеним на невизначений строк, і він не може бути припинений у зв'язку із закінченням строку.

При цьому припинення трудового договору після закінчення строку не вимагає заяви або якогось волевиявлення працівника. Свою волю на укладення строкового трудового договору він уже виявив, коли писав заяву про прийняття на роботу за строковим трудовим договору. У цей же час він виразив і волю на припинення такого трудового договору після закінчення строку, на який він був укладений. Власник також не зобов'язаний попереджати або в інший спосіб інформувати працівника про майбутнє звільнення за п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України.

З матеріалів справи вбачається, що 04 грудня 2017 року позивач звернувся до Куцурубської загальноосвітньої школи із письмовою заявою про призначення його на посаду машиніста (оператора) котельні школи починаючи з 11 грудня 2017 року та по 09 березня 2018 року (а.с.47).

На підставі цієї заяви наказом директора Куцурубської загальноосвітньої школи за №197-к від 08 грудня 2017 року «Про призначення ОСОБА_2І.» позивача призначено на посаду машиніста (кочегара) котельні з 11 грудня 2017 року по 09 березня 2018 року (а.с.49).

В подальшому, наказом директора Куцурубської загальноосвітньої школи за №43-к від 09 березня 2018 року «Про продовження терміну перебування на посаді ОСОБА_2І.» було продовжено позивачу перебування на посаді кочегара (оператора) котельні до 15 березня 2018 року (а.с.45). При цьому про даний наказ позивачу було відомо, оскільки останній продовжував працювати на посаді кочегара (оператора) котельні школи та протилежного судом не встановлено (а.с.58-60).

Згідно зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки від 12 березня 2018 року, ОСОБА_2 зараховано 2 265 грн. 14 коп. (а.с.53).

Наказом директора Куцурубської загальноосвітньої школи №48-к від 15 березня 2018 року ОСОБА_2 звільнено з посади кочегара (оператора) котельної у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України (а.с.48).

За вищенаведених обставин, колегія суддів вважає, що міськрайонний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з відповідачем за строковим трудовим договором та звільнення позивача з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України відбулось з дотриманням роботодавцем вимог трудового законодавства, оскільки між сторонами було укладено саме строковий трудовий договір, строк якого закінчився.

При цьому посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач не був повідомлений відповідачем про припинення трудових відносин, а тому дія трудового договору вважається продовженою на невизначений строк спростовується встановленими фактичними обставинами справи, зібраними у справі доказами та суперечить положенням ч.2 ст.23 КЗпП України, за якою строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі, а відповідно, не підлягали задоволенню і решта вимог позивача, оскільки вони похідні від вимоги про поновлення на роботі. При цьому посилання позивача в апеляційній скарзі на затримку видачі йому трудової книжки з вини відповідача, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі обставини не були предметом розгляду у даній справі, а суд вийти за межі позовних вимог не має права (ст.ст12,13 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 07 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

П.П. Лисенко

Повний текст судового рішення

складено 11 грудня 2018 року