Справа № 132/3582/18
Провадження № 2/132/959/18
РІШЕННЯ

Іменем України

26.11.2018 Калинівський районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Гуцол М.П.

при секретарі Гордієнко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Калинівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Україна в особі управління Державної казначейської служби України у Калинівському районі, третя особа на стороні відповідача ОСОБА_3 обєднане управління ОСОБА_4 фонду України Вінницької області про стягнення майнової шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач 05.10.2018 року звернувся до суду з вищезазначеним позовом.

Позов мотивований тим, що 26 березня 1979 року його було обрано суддею Піщанського районного суду Вінницької області позивач приступив до виконання своїх обовязків відповідно до наказу начальника відділу юстиції Вінницького облвиконкому № 24 від 26.03.1979 року.

В даному суді позивач працював на посаді судді з 26 березня 1979 року та одночасно був головою цього суду з листопада 1980 року по 21 червня 1987 року.

В подальшому, позивач працював на посаді судді та одночасно головою Калинівського районного суду Вінницької області з 22 червня 1987 року по 07 жовтня 2016 року. Відповідно загальний стаж роботи на посаді судді складає 37 років 6 місяців.

Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року відповідно ч. 5 ст. 126 Конституції України позивача було звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Згідно ч. 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-Уі від 07.07.2010 року з послідуючими змінами, його повноваження судді, та голови суду були припиненими з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, а саме з 22.09.2016 року. На час звільнення з посади судді перебував у черговій відпустці.

По закінченню чергової відпустки, наказом голови Калинівського районного суду Вінницької області № 97-с від 07 жовтня 2016 року на підставі Постанови Верховної Ради України № 1600-VIII від 22 вересня 2016 року його 07 жовтня 2016 року було відраховано зі штату суддів Калинівського районного суду Вінницької області у зв'язку із звільненням з посади судді відповідно поданої заяви про відставку.

ОСОБА_3 обєднаним управлінням ОСОБА_4 Фонду України Вінницької області йому призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 08.10.2016 року.

Починаючи з дня призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - з 08.10.2016 року по лютий 2018 року з позивача ОСОБА_4 фондом України незаконно щомісячно утримувалися податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Всього було утримано податку та військового збору в загальній сумі 47938,14 грн. відповідно до довідки Козятинського обєднаного управління ОСОБА_4 Фонду України Вінницької області № 2045/031-29 від 01.10.2018 року.

Позивач вважає, що дії по утриманню податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання судді у відставці є незаконними.

Згідно позовних вимог останній просив: стягнути з Державного бюджету України на його користь шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України у Калинівському районі Вінницької області 47938,14 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного утримання завданої законом, що визнаний неконституційним.

01.11.2018 року відповідачем надано відзив на позовну заяву згідно якого останній просить відмовити позивачу у задоволенні позову, з підстав його необґрунтованості.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, однак просив слухати справу у його відсутність в порядку спрощеного провадження.

Представник відповідача начальник управління Державної казначейської служби України у Калинівському районі Вінницької області надав письмову заяву, у якій заперечив проти задоволення позову та просив здійснити розгляд справи за його відсутності.

Представник Козятинського обєднаного управління пенсійного фонду України Вінницької області в судове засідання не зявився та не повідомив про причини своєї неявки, хоч належним чином був повідомлений про день розгляду справи.

Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників справи, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень на них, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю зважаючи на таке.

26 березня 1979 року позивача було обрано суддею Піщанського районного суду Вінницької області він приступив до виконання своїх обовязків відповідно до наказу начальника відділу юстиції Вінницького облвиконкому № 24 від 26.03.1979 року.

В даному суді він працював на посаді судді з 26 березня 1979 року та одночасно був головою цього суду з листопада 1980 року по 21 червня 1987 року.

В подальшому, він працював на посаді судді та одночасно головою Калинівського районного суду Вінницької області з 22 червня 1987 року по 07 жовтня 2016 року. Відповідно загальний стаж роботи на посаді судді складає 37 років 6 місяців.

Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року відповідно ч. 5 ст. 126 Конституції України його було звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку. Згідно ч. 3 ст. 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» № 2453-Уі від 07.07.2010 року з послідуючими змінами, його повноваження судді, та голови суду були припиненими з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді, а саме з 22.09.2016 року. На час звільнення з посади судді перебував у черговій відпустці.

По закінченню чергової відпустки, наказом голови Калинівського районного суду Вінницької області № 97-с від 07 жовтня 2016 року на підставі Постанови Верховної Ради України № 1600-VIII від 22 вересня 2016 року його 07 жовтня 2016 року було відраховано зі штату суддів Калинівського районного суду Вінницької області у зв'язку із звільненням з посади судді відповідно поданої заяви про відставку.

ОСОБА_3 обєднаним управлінням ОСОБА_4 Фонду України Вінницької області йому призначено щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці з 08.10.2016 року.

Починаючи з дня призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - з 08.10.2016 року по лютий 2018 року з позивача ОСОБА_4 фондом України незаконно щомісячно утримувалися податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. Всього було утримано податку та військового збору в загальній сумі 47938,14 грн. відповідно до довідки Козятинського обєднаного управління ОСОБА_4 Фонду України Вінницької області № 2045/031-29 від 01.10.2018 року

Позивач, вказуючи на порушення його права, шляхом заподіяння матеріальної шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним, у виді утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору з довічного грошового утримання, звернувся до суду з даним позовом за його захистом.

Таким чином, між сторонами виникли спірні правовідносини, які регулюються положеннями норм Конституції України та Цивільного кодексу України.

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку за період дії неконституційного закону.

Встановлено, що рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з ОСОБА_4 фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Вказані зміни до Податкового кодексу України були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року №1166-VІІ і стали підставою для утримання при виплаті щомісячного довічного грошового утримання ОСОБА_1 за період з 08.10.2016 року по лютий 2018 року податку з доходів фізичних осіб та військового збору.

Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни. Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції Україниі повинні відповідати їй. Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обовязку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обовязків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобовязані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обовязків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Згідно з ч. 1, п. 2 ч. 2ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Відповідно до ч. 1 ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону та зважаючи на визнання неконституційними змін, внесених до Податкового кодексу України Законом України «Про запобігання фінансової катастрофита створення передумов для економічного зростання в Україні» і втратою ними своєї чинність з дня ухвалення рішення Конституційного Суду України № 1-р/2018 від 27 лютого 2018 року, суд вважає, що мало місце незаконне утримання коштів з довічного грошового утримання позивача через дію вищевказаних норм з жовтня 2016 року по лютий 2018 року, в зв'язку з чим порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову і компенсації недоотриманих коштів в порядкуст. 152 Конституції України, ст.ст.22,1175 ЦК України за рахунок коштів Державного бюджету України.

Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави, Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

При цьому, суд враховує аргументи позивача, наведені ним в обґрунтування заявлених вимог, які знайшли своє підтвердження в ході дослідження наявних в матеріалах доказів, які є належними, допустимими, достовірними та достатніми в розумінні ст.ст. 77-80 ЦПК України.

Що стосується аргументів відповідача з приводу того, що такий є неналежним відповідачем по справі, то такі є безпідставним, оскільки відповідно до п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ № 845 від 03 серпня 2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства.

При вирішенні даного спору суд застосовує положення норм, які містяться вст. 152 Конституції України, ст.ст.22,1175 ЦК України, і на які вірно посилається позивач у заявленому ним позові.

Керуючись ст. 152 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 27 лютого 2018 року № 1-р/2018, ст.ст.12,13,77-80,89,263-265,268 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 Україна в особі управління Державної казначейської служби України у Калинівському районі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_3 обєднане управління ОСОБА_4 фонду України Вінницької області про стягнення майнової шкоди- задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 47938,14 грн. майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання судді, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Вінницького апеляційного суду через Калинівський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, адреса: м.Калинівка вул.Волинця,50,Вінницької області..

Відповідач ОСОБА_2 Україна в особі управління Державної казначейської служби України у Калинівському районі, , адреса: м. Калинівка вул. В.Нестерчука,45, Вінницької області.

Третя особа на стороні відповідача: пенсійний фонд України ОСОБА_3 обєднане управління пенсійного фондуУкраїни Вінницької області. , адреса вул. Винниченка, 56, м.Козятин.

Суддя М.П.Гуцол