Єдиний унікальний номер 243/8791/18 Номер провадження 22-ц/804/492/18

Головуючий в 1 інстанції: Ільяшевич О.В.
Суддя-доповідач: ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Тимченко О.О.,

суддів: Азевича В.Б., Корчистої О.І.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін в приміщенні Донецького апеляційного суду в м. Бахмуті цивільну справу № 243/8791/18 за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа: Словянський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про встановлення факту смерті,-

за апеляційною скаргою ОСОБА_2,

на ухвалу Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2018 року (суддя Ільяшевич О.В.), постановлену в приміщенні Словянського міськрайонного суду Донецької області,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року заявник звернулась до суду з зазначеною заявою в обґрунтування якої посилалась на те, що 11 квітня 2018 року в м. Антрацит Луганської області помер її чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Слов`янський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовив заявниці у проведенні державної реєстрації смерті на території підконтрольній Уряду України. Посилаючись на ст. 317 ЦПК України, просила встановити факт, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер в України в м. Антрацит Луганської області 11 квітня 2018 року (а.с. 1-3).

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 про встановлення факту смерті визнано неподаною та повернуто заявникові.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, заявник подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та направити справу до суду першої інстанції на новий розгляд в іншому складі суду, через порушення судом норм процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд з різних підстав вважав, що пункт 21 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не звільняє заявника від сплати судового збору, а саме: мотивуючи своє рішення в ухвалі про залишення заяви без руху зазначив, що заявником в заяві не зазначено та не підтверджено жодним доказом, що необхідність у встановленні факту, що має юридичне значення, виникла внаслідок вимушеного переселення з тимчасово окупованих території, загибелі, поранення…, в подальшому в ухвалі про повернення заяви, суд зазначив про відсутність в пункті 21 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» такого наслідку як неможливість отримання документів на території, підконтрольній владі України. Суд, на думку заявника, звузив дію норми пункту 21 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» та залишив поза уваго, що вона звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, що призвели заявника до вимушеного переселення з тимчасово окупованої території.

Згідно із ст. 274 ч. 1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи та справи, що виникають з трудових правовідносин.

Відповідно до ч.1, 3 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції справа розглядається за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою, в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені зокрема в пункті 6 частини першої статті 353 цього Кодексу (повернення заяви позивачеві (заявникові)), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка ОСОБА_3 на тимчасово окупованій території України, яка ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 18 вересня 2018 року залишена без руху через несплату заявником судового збору.

Постановляючи ухвалу про визнання заяви неподаною та повернення її заявникові, суд першої інстанції виходив з того, що пункт 21 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» містить чіткій перелік як подій, так і їх наслідків, які дають підстави для звільнення від сплати судового збору, серед яких відсутній такий наслідок тимчасової окупації як неможливість отримання документів на території, підконтрольній українській владі.

Колегія суддів не погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції, оскільки до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 21 частини 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року № 3674-VI (далі Закон № 3674-VI), від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв'язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 ст. 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VІІ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VІІ) внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру.

У частині 1 ст. 4, частині 1 № 1706-VІІ передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених ст. 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у ст. 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є внутрішньо переміщеною особою, а саме її місцем реєстрації є: АДРЕСА_1, фактичним місцем проживання є: вул. Виноградна, буд.15, м. Словянськ, Донецької області, що підтверджено довідкою Управління соціального захисту населення Слов'янської міської ради від 11 вересня 2018 року № НОМЕР_1 про взяття її на облік як внутрішньо переміщеної особи (а.с. 27).

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_2 до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області подана заява саме про встановлення факту смерті свого чоловіка, ОСОБА_3, який помер 11 квітня 2018 року в м. Антрацит Луганської області.

Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», м. Антрацит (Антрацитівська міська рада) Луганської області відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція.

Таким чином, оскільки м. Антрацит Луганської області є тимчасово окупованою територією України, ОСОБА_2 взята на облік як внутрішньо переміщена особа Управлінням соціального захисту населення Слов'янської міської ради, пільга щодо звільнення від сплати судового збору, зазначена у пункті 21 частини 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», розповсюджується на ОСОБА_2, яка звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті чоловіка у зв`язку з тим, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України.

Згідно частини 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Надмірний формалізм у трактуванні національного процесуального законодавства, згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, визнається ним неправомірним обмеженням права на доступ до суду (як елементу права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції).

Так у справі «Delcourt v. Belgium» Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція), право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі «Bellet v. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

Згідно висновків, викладених в рішеннях Європейського суду з прав людини, суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду («Perez de Raela Cavaniles v. Spain», «Beles and others v. the Czech Republic», «RTBF v. Belgium»).

Також згідно рішення Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним (Рішення суду з прав людини Жоффр де ля Прадель проти Франції).

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Таким чином, вирішуючи питання про повернення заяви ОСОБА_2 через несплату судового збору, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд першої інстанції помилково не надав заявнику можливість захистити своє право в суді, чим допустив прояв надмірного формалізму та обмежив заявника у доступі до суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, оскільки суд приймаючи рішення про визнання заяви неподаною та повертаючи її заявникові порушив норми процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Словянського міськрайонного суду Донецької області від 02 жовтня 2018 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий О.О.Тимченко

Судді: В.Б. Азевич

ОСОБА_4

Повне судове рішення складено 07 листопада 2018 року

Головуючий О.О.Тимченко