Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 643/16323/14-ц

провадження № 61-9477св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грищенко Євген Вікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова ГалинаІванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2015 року в складі судді Омельченко Н. І. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року в складі колегії суддів: Довгаль А. П., Коваленко І. П., Бездітко В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014 року ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ГрищенкоЄ. В., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І., приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова В. А., про визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору міни, визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що квартира № АДРЕСА_1 належала ОСОБА_2, ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності. 20 грудня 2006 року нотаріусом посвідчено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2, діючи від власного імені та від імені дочки ОСОБА_3 на підставі довіреності, отримала у борг від ОСОБА_4 30 900 дол. США, які зобов'язалась повернути не пізніше 20 травня 2007 року. У пункту 1 договору позики вказано, що необхідним та достатнім доказом виконання (невиконання) позичальником обов'язків або позикодавцем будуть підписані в простій письмовій формі акти приймання-передачі.

Також цього ж дня ОСОБА_2 надала на ім'я ОСОБА_4 довіреність на право продажу належної їй та ОСОБА_3 на праві сумісної власності вищевказаної квартири. Згідно з текстом довіреності вона набуває чинності з моменту та на підставі вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі іпотеки.

Одночасно з підписанням договору позики нотаріус 20 грудня 2006 року посвідчив договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який укладено на забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2 за договором позики, в якому вона є іпотекодавцем, а ОСОБА_4 - іпотекодержателем.

Після укладення цих договорів ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3 продовжували проживати в належній їм квартирі. Свої зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 виконувала, але не повному обсязі, сплативши протягом 2007-2008 років ОСОБА_4 5 986 дол. США, про що свідчать розписки.

У зв'язку із сімейними обставинами позивачі у 2009 році переїхали до м. Києва на тимчасове проживання. При цьому ОСОБА_2 продовжувала сплачувати комунальні послуги за цю квартиру. У 2012 році ОСОБА_2, повернувшись в м. Харків, не змогла потрапити до своєї квартири, оскільки там проживали не знайомі їй особи. 06 грудня 2012 року ОСОБА_2 звернулася до правоохоронних органів із заявою щодо незаконних дій ОСОБА_4 стосовно їхньої квартири. 09 листопада 2012 року із постанови про відмову в порушенні кримінальної справи позивачі дізналися щодо відчуження спірного майна.

ОСОБА_2 з'ясувала, що 21 січня 2009 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. вчинила виконавчий напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, яким запропоновано звернути стягнення на спірну квартиру та за рахунок коштів, отриманих від її реалізації, задоволено вимоги ОСОБА_4 на суму 237 930 грн, що в еквіваленті становило 30 900 дол. США. Також їй стало відомо, що ОСОБА_4, діючі на підставі довіреності від 20 грудня 2006 року, уклав 30 січня 2009 року з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу цієї квартири. У подальшому (11 вересня 2009 року) ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір міни житлових приміщень, згідно з яким ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на спірну квартиру.

На підставі викладеного ОСОБА_2, ОСОБА_3 з урахуванням уточнених позовних вимог просили: визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 20 грудня 2006 року; визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малахової Г. І. 21 січня 2009 року, про звернення стягнення на квартиру № АДРЕСА_1 таким, що не підлягає виконанню; визнати недійсним договір купівлі-продажу цієї квартири від 30 січня 2009 року, укладений між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2 за довіреністю від 20 грудня 2006 року, та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А.; визнати недійсним договір міни вказаної квартири від 11 вересня 2009 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А.; визнати за позивачами право власності по 1/2 частині за кожною на спірну квартиру.

Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2015 року позов задоволено. Поновлено строк ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на звернення до суду з позовом.

Визнано недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений 20 грудня 2006 року за реєстраційним номером 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ГрищенкомЄ. В., між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1

Визнано таким що не підлягає виконанню виконавчий напис, реєстраційний номер 414, посвідчений 21 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 30 січня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., реєстраційний номер 317, укладений між ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2 за довіреністю від 20 грудня 2006 року, та ОСОБА_6

Визнано недійсним договір міни квартири № АДРЕСА_1, посвідчений 11 вересня 2009 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ШироковоюВ. А., укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідно до якого ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли у власність у рівних частках кожний по 1/2 частині квартири № АДРЕСА_1 у порядку обміну на 82/100 частини житлового будинку АДРЕСА_2

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності по 1/2 частині за кожною на квартиру АДРЕСА_3

Стягнуто у рівних частках з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2 сплачений судовий збір у розмірі 3 898,60 грн, а з кожного - по 1 299,53 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що усі заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя суперечить нормам діючого законодавства, оскільки не може існувати окремо від договору іпотеки. Договір іпотеки сторони між собою не укладали, тому нотаріус виконавчий напис вчинив з порушенням норм законодавства. Виконавчий напис нотаріуса було зроблено на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, хоча саме після вчинення виконавчого напису на договорі позики у кредитора виникає право звернення на предмет іпотеки. Отже, виконавчий напис нотаріуса, вчинений 21 січня 2009 року, є таким, що не підлягає виконанню. Оскільки договір іпотеки між сторонами не укладався, то ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірну квартиру на підставі довіреності із застереженням (набуває чинності з моменту та на підставі вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі іпотеки). Оскільки договір купівлі-продажу укладений з порушенням законодавства, то, відповідно, і договір міни, який є похідним від первісного правочину, також суперечить нормам матеріального права. Позивачі пропустили строк позовної давності з поважних причин, оскільки про порушення свого права вони дізналися лише у листопаді 2012 року, а цей позов до суду подано 21 жовтня 2014 року.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого 20 грудня 2006 року за реєстровим номером 2689 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Грищенком Є. В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, про передання ОСОБА_2 під заставу ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності, по 1/2 частині за кожною, на квартиру № АДРЕСА_1 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних вимог. У решті рішення місцевого суду залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що 20 грудня 2006 року сторонами було укладено фактично договір іпотеки нерухомого майна. При цьому безпосередньо назва вказаного договору його правової природи не змінює. З урахуванням цих обставин підстав для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя у суду не було. Місцевий суд визнав право власності за позивачами на спірну квартиру, тоді як можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

У решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати заочне рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення позовних вимог про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті вимог судові рішення не оскаржуються, тому відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України судом касаційної інстанції не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачі належним чином не виконали своїх зобов'язань за договором позики від 20 грудня 2006 року, кошти не повернули. Позикодавець та нотаріус направили перед вчиненням виконавчого напису на адресу позичальників (іпотекодавців) повідомлення про сплату боргу та вчинення виконавчого напису, проте відповіді не отримали. Позикодавець надав нотаріусу всі документи, які необхідні для вчинення виконавчого напису, зокрема, що підтверджують безспірність заборгованості, тому дії нотаріуса відповідають вимогам чинного законодавства. Між сторонами укладено іпотечний договір, тому іпотекодержатель мав право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки, оскільки борг не повернено. 17 грудня 2008 року ОСОБА_4 надіслав позивачам листа з вимогою про повернення боргу та реалізацію іпотечного майна, тому вони пропустили строк позовної давності. Вся кореспонденція була направлена на адресу, яку зазначили позивачі в укладених між сторонами договорах.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що іпотечний договір між сторонами не укладався. Кореспонденція з приводу боргових зобов'язань не була направлена на адресу проживання позивачів. Нотаріусу не було подано дійсного договору іпотеки, а також інших документів, які підтверджують безспірність заборгованості. Позивачі не одержували від нотаріуса письмової вимоги про усунення порушень. У ОСОБА_4 не виникло право власності на спірну квартиру, тому він не міг її відчужувати. Позивачі дізналися про порушення свого права 09 листопада 2012 року, тому строк пропущено з поважних причин.

23 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що квартира № АДРЕСА_1 належала на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3

20 грудня 2006 року нотаріус посвідчив договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_2, діючи від власного імені та від імені дочки ОСОБА_3, на підставі довіреності, отримала у борг від ОСОБА_4 30 900 дол. США, які зобов'язалась повернути не пізніше 20 травня 2007 року.

Взятих на себе зобов'язань за договором позики ОСОБА_2 не виконала належним чином, сплативши протягом 2007-2008 років ОСОБА_4 5 986 дол. США.

20 грудня 2006 року позивач ОСОБА_2 видала на ім'я ОСОБА_4 довіреність на право продажу належної їй та її дочці ОСОБА_3 на праві сумісної власності квартири АДРЕСА_3 Згідно з текстом цієї довіреності вона набуває чинності з моменту та на підставі вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі іпотеки.

20 грудня 2006 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ГрищенкоЄ. В. посвідчив договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який було укладено як засіб забезпечення виконання зобов'язання, що виникло у ОСОБА_2 за договором позики, у якому вона є іпотекодавцем, а ОСОБА_4 - іпотекодержателем. Пунктом 3 цього договору встановлено, що іпотекодавець передає, а іпотекодержатель приймає під заставу квартиру № АДРЕСА_1 (предмет іпотеки).

У пункті 6 договору іпотеки вказано, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає в іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов'язання щодо повернення позики за договором позики, право звернення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення.

Після укладання вищевказаних договорів позивачі продовжували жити в належній їм на праві власності квартирі № АДРЕСА_1 до 2009 року, а потім переїхали в м. Київ на тимчасове проживання. Увесь цей час позивачі оплачували комунальні послуги за цю квартиру, на підтвердження чого надали платіжні квитанції.

Суди також встановили, що 21 січня 2009 року приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Г. І. вчинила виконавчий напис на договорі про задоволення вимог іпотекодержателя, яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1, передану у заставу ОСОБА_4 згідно з цим же договором від 20 грудня 2006 року. За рахунок коштів, отриманих від реалізації квартири, запропоновано задовольнити вимоги ОСОБА_4 у розмірі 237 930 грн, що еквівалентно 30 900 дол. США.

У подальшому ОСОБА_4, діючи на підставі довіреності від 20 грудня 2006 року, виданої ОСОБА_2, яка набирає чинності з моменту вчинення виконавчого напису нотаріусом на договорі іпотеки, уклав 30 січня 2009 року з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1. Цей договір був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А.

11 вересня 2009 року ОСОБА_6 уклав з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 договір міни, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Широковою В. А., відповідно до умов якого ОСОБА_4 і ОСОБА_5 передали, а ОСОБА_6 прийняв у власність 82/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_4 в порядку обміну на трикімнатну квартиру № АДРЕСА_1. У свою чергу, ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийняли у власність, в рівних частинах кожний по 1/2 частині квартири № АДРЕСА_5 АДРЕСА_6

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 284 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій

нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції

України від 03 березня 2004 року № 20/5 (далі - Інструкція № 20/5), в редакції, чинній на час вчинення спірного виконавчого напису, нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем.

Суди встановили, що борговим документом є договір позики, укладений 20 грудня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Проте позикодавець не подав нотаріусу документів, що підтверджують безспірність заборгованості, оскільки у пункті 1 договору позики вказано, що необхідним та достатнім доказом виконання (невиконання) позичальником обов'язків або позикодавцем є обопільно підписані в простій письмовій формі акти приймання-передачі.

Встановлено, що між сторонами договору позики акт приймання-передачі не складено та не підписано.

З метою погашення своїх зобов'язань перед ОСОБА_4 ОСОБА_2 передала позикодавцеві 7 745 дол. США.

Як встановлено вище, нотаріус запропонував задовольнити вимоги ОСОБА_4 у розмірі 237 930 грн, що еквівалентно 30 900 дол. США (сума позики).

Отже, подані нотаріусу документи не підтверджували безспірність заборгованості боржника перед стягувачем.

Також у матеріалах справи немає належних та допустимих доказів направлення ОСОБА_2 як боржнику письмової вимоги про усунення порушень, що суперечить пункту 283 Інструкції № 20/5 (в редакції, чинній на час вчинення спірного виконавчого напису).

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку, що виконавчий напис нотаріуса вчинений з порушенням вимог закону та є таким, що не підлягає виконанню.

Також суди дійшли правильного висновку, що внаслідок часткової сплати коштів за договором позики сума боргу зменшилася, тому предмет іпотеки повинен бути реалізований через публічні торги з обов'язковою попередньою оцінкою спеціалістом. З отриманих від реалізації коштів задовольняються вимоги заставодержателя, а решта повертається боржнику.

Як встановлено вище, у пункті 6 договору іпотеки вказано, що право звернення стягнення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя при невиконанні іпотекодавцем зобов'язання щодо повернення позики за договором позики, право звернення на предмет іпотеки виникає у іпотекодержателя після вчинення виконавчого напису нотаріуса на договорі позики, який визначить суму, належну до стягнення.

Відомостей про вчинення нотаріусом виконавчого напису на договорі позики, копія якого надана позивачем, матеріали справи не містять, і таких обставин відповідачами не спростовано.

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 вчинено ОСОБА_4 на підставі довіреності, яка не набула чинності, то він не мав права відчужувати це майно, зокрема і ОСОБА_6, тому суди дійшли правильного висновку про задоволення позову в цій частині.

Також обґрунтованим є висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору міни.

До договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, договір контрактації або інші договори, елементи яких містяться в договорі міни, якщо це не суперечить суті зобов'язання (статті 716 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_6 не набув у визначений законом спосіб право власності на квартиру № АДРЕСА_1, то він не мав права відчужувати це майно за договором міни на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частинами першою та другою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Отже, суди дійшли правильного висновку про визнання недійсним договору міни.

Також суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про поновлення строку звернення до суду, оскільки про порушення свого права позивачі дізналися лише у листопаді 2012 року, а до суду з цим позовом вони звернулися у жовтні 2014 року, тобто в межах строку, визначеного статтею 257 ЦК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що позикодавець та нотаріус направили перед вчиненням виконавчого напису на адресу позичальників (іпотекодавців) повідомлення про сплату боргу та вчинення виконавчого напису, проте відповіді не отримали, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження вказаної обставини. Разом з тим рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які направлені за адресою, де не проживали позивачі, та які повернулися відправнику «за закінченням терміну зберігання», не можуть бути доказом виконання нотаріусом обов'язку, визначеного пунктом 283 Інструкції № 20/5 (в редакції, чинній на час вчинення спірного виконавчого напису).

Доводи касаційної скарги, що позикодавець надав нотаріусу всі документи, які необхідні для вчинення виконавчого напису, зокрема, що підтверджують безспірність заборгованості, тому дії нотаріуса відповідають вимогам чинного законодавства, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до умов договору позики документом, що підтверджує заборгованість або її відсутність, є підписаний сторонами цього правочину акт приймання-передачі, проте такий акт нотаріусу надано не було. Також нотаріус звернув стягнення на спірне майно та запропонував погасити заборгованість перед позикодавцем на суму позики у розмірі 30 900 дол. США, отже, не враховано часткове виконання позичальником своїх зобов'язань у розмірі 7 745 дол. США.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані рішення суду першої інстанції в нескасованій частині та рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому ці судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду першої інстанції в нескасованій частині та суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Московського районного суду міста Харкова від 21 грудня 2015 року в нескасованій частині та рішення Апеляційного суду Харківської області від 25 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Грищенко ЄвгенВікторович, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Малахова Галина Іванівна, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Широкова Вікторія Анатоліївна, про поновлення строку на звернення до суду, визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, визнання договорів купівлі-продажу і міни недійсними, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик