Номер провадження: 22-ц/785/1912/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.10.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Калараш А.А., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря Томашевської К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головного управління держгеокадастру в Одеській області, та Одеської міської ради у справі за заявою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про затвердження мирової угоди, на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Малиновського О.М. 21 грудня 2016 року у м. Одесі,-

встановила:

ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики у розмірі 1 283 000 гривень та процентів за користування грошима у розмірі 397 730 гривень.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 14 листопада 2016 року позов ОСОБА_2 було задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики в розмірі 1 283 000 гривень, відсотки за користування кредитом в розмірі 397 730 гривень.

30 листопада 2016 року до суду надійшла заява від ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про визнання мирової угоди, укладеної між ними. За умовами мирової угоди сторони прийшли до наступного:

ОСОБА_4 відмовляється від стягнення з ОСОБА_3 на його користь грошових коштів в розмірі 50 000 доларів США, що еквівалентно 1 283 000 гривень, відсотків за користування кредитом в розмірі 397 730.00 гривень в обмін на нежитлове приміщення бару «Гриль-Таверна», яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Миколаївська дорога. 172а. загальною площею

358.80кв.м. і складається в цілому з: 1 поверх, загальною площею 250.7 кв.м. - зал 89.6 кв.м., магазин 15,2 кв.м.. підсобне 1.6 кв.м.; 2 поверх, загальною площею 108.1 кв.м. - зал

108,1кв.м.

ОСОБА_5 відмовляється від належного йому на праві власності нежитлового приміщення бару «Гриль-Таверна», яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Миколаївська дорога. 172а, загальною площею 358.80 кв.м. і складається в цілому з: 1 поверх, загальною площею 250.7 кв.м. - зал 89.6 кв.м.. магазин 15.2 кв.м. підсобне 1.6 кв.м.; 2 поверх, загальною площею 108.1 кв.м.-зал 108.1 кв.м..

3.Припиняється право власності ОСОБА_3 на нежитлове приміщення бару «Гриль-Таверна», яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Миколаївська дорога, 172а, загальною площею 358,80 кв.м. і складається в цілому з: 1 поверх, загальною площею 250,7 кв.м. - зал 89,6 кв.м., магазин 15,2 кв.м.. підсобне 1,6 кв.м.; 2 поверх, загальною площею 108.1 кв.м. - зал 108.1 кв.м.. яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3.

4.3а ОСОБА_6 визнається право власності на нежитлове приміщення бару «Гриль-Таверна», яке знаходиться за адресою: м. Одеса, вулиця Миколаївська дорога, 172а, загальною площею 358.80 кв.м. і складається в цілому з: 1 поверх, загальною площею 250,7 кв.м. - зал 89.6 кв.м., магазин 15.2 кв.м.. підсобне 1.6 кв.м.; 2 поверх, загальною площею 108,1 кв.м. - зал 108.1 кв.м.

5. Розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки, позивач ОСОБА_6, з одного боку, та відповідач ОСОБА_3, з іншого боку, засвідчили, що вони не мають і не будуть мати між собою будь-яких неврегульованих питань та претензій щодо даного спору (а.с. 1-2).

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 (а. с. 22-23).

В апеляційній скарзі апелянти - перший заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головного управління держгеокадастру в Одеській області, та Одеська міська рада, просять ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою у задоволенні заяви про затвердження мирової угоди відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права (а. с. 31-45).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головного управління держгеокадастру в Одеській області та Одеської міської ради підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що умови мирової угоди не суперечать закону і не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Між тим, з такими висновками суду погодитися не можна.

За положеннями ст. 175 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017 року), мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд.

Тобто, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду й під контролем суду, заснована на взаємних поступках угода, яка по-новому визначає їх суб'єктивні права й обов'язки та є двостороннім волевиявленням сторін. Метою такої угоди є врегулювання спору між самими сторонами, а її умови можуть стосуватися лише прав та обов'язків сторін і предмета спору. Не може визнаватися судом мирова угода, яка порушує права, свободи й охоронювані законом інтереси інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 27 березня 2014 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від12 жовтня 2012 року, яким було визнано право власності ОСОБА_3 на спірний обєкт нерухомості - скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням Суворовського районного суду від 28 березня 2013 у справі 1527/16540/12, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2014, зобовязано ОСОБА_3 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення обєкту самочинного будівництва нежитлового приміщення бару «Гриль-Таверна», площею 339,2 кв. м., розташованого за адресою: м. Одеса, гідропарк «Лузанівка», Миколаївська дорога б. 172а.

Згідно ч. 2 ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ч. ч. 2, 3 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об'єкта незавершеного будівництва, право власності на який реєструється органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно на підставі документів, що підтверджують право власності або користування земельною ділянкою для створення об'єкта нерухомого майна, дозволу на виконання будівельних робіт, а також документів, що містять опис обєкта незавершеного будівництва.

Натомість частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети або без належного дозволу чи належного затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Таким чином, за загальними правилами особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

В силу ч. 3 ст. 376 ЦК України, право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, лише за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України» зазначено, що самочинним вважається будівництво, якщо воно збудовано на земельній ділянці, що не була відведена особі. Не може вважатися наданням земельної ділянки акт вибору, або лише рішення органу влади про надання дозволу на розробку проекту землеустрою або для розробки проекту забудови. У п. 6 зазначеної Постанови вказано, що таке самочинне будівництво не є обєктом права власності, воно не може бути предметом поділу та продажу.

Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом «Про регулювання містобудівної діяльності», що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того обєкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі.

Під проектом слід розуміти залежно від категорії обєкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України «Про архітектурну діяльність», отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону «Про регулювання містобудівної діяльності», а також будівельний паспорт та технічні умови; отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону.

Відповідно до п.12 (абз.12) вищевказаної Постанови, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобовязані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Відповідно до п. 21 зазначеної Постанови, при вирішенні позову про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суд має виходити з того, що право на виконання будівельних робіт виникає у забудовника лише за наявності документів, які надають право виконувати будівельні роботи та передбачених статтями 27, 29, 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також у передбачених законом випадках отримання дозволу на виконання будівельних робіт (статті 34, 37 цього Закону).

Проект не є належно затвердженим за умови відсутності погодження архітектурно-планувальної частини проекту місцевим органом містобудування та архітектури і позитивного

висновку державної експертизи у випадку, коли її проведення є обовязковим (стаття 7 Закону України «Про архітектурну діяльність», стаття 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Суд першої інстанції, не врахувавши зазначених вимог закону, також не встановив факту прийняття спірного майна до експлуатації в установленому законодавством порядку й наявності у ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно.

Статтею 9 Закону України «Про архітектурну діяльність» передбачено, що будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) обєкта архітектури здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів, норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів. Містобудівельна документація повинна бути узгоджена з: управлінням архітектури та містобудівництва, органами державного санітарного та пожежного нагляду, управлінням екологічної безпеки, управлінням інженерного захисту території міста, органами ДАІ МВС, а також іншими організаціями, вказаними у завданні на проектування.

Статтею 12 Закону України «Про основи містобудування» передбачено, що до компетенції органів місцевого самоврядування у сфері містобудування на їх території належить право затвердження місцевих містобудівних програм, генеральних планів відповідних населених пунктів, іншої містобудівної документації; внесення змін у зазначені документи за поданням спеціально уповноважених органів містобудування та архітектури відповідно законодавства.

Статтею 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва, прийняття нерухомого майна до експлуатації та державної реєстрації такого майна.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація права власності, отримання правовстановлюючих документів на самочинне збудоване майно ОСОБА_3 не проводилось.

При цьому, судом не було залучено до участі у справі власника землі - Одеську міську раду.

Таким чином, суд першої інстанції, у порушення вимог, передбачених ст.ст. 5, 12 ЗУ «Про основи містобудування», ст. 9 ЗУ «Про архітектурну діяльність», ст.ст. 31, 73 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», затверджуючи мирову угоду, без належних на те підстав узаконив самочинно збудовану будівлю, яка підлягала знесенню на підставі рішення Суворовського районного суду від 28 березня 2013 у справі № 1527/16540/12.

За таких обставин, судова колегія вважає, що ухвала Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року про затвердження мирової угоди не може вважатись законною та обґрунтованою, у зв'язку з чим підлягає скасуванню, а у визнанні мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 390 ЦПК України, судова колегія, -

постановила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської міської ради. Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради, Головного управління держгеокадастру в Одеській області - задовольнити.

Апеляційну скаргу Одеської міської ради - задовольнити.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2016 року - скасувати.

У визнанні мирової угоди, укладеної між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складений 23 жовтня 2018 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді О.М. Таварткіладзе

ОСОБА_7