АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року м. Київ

Справа № 22-ц/796/3793/2018

Унікальний номер 759/11778/16-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.

суддів - Ратнікової В.М., Борисової О.В.,

при секретарі - Слободяник Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року, ухваленого під головуванням судді Величко Т.О., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2016 року позивачка звернулася до суду із позовом, в якому зазначила, що 15 травня 2013 року був укладений договір позики №15-05/13, за яким ОСОБА_1 отримав від позивачки грошові кошти у сумі 1 467 000 грн., що на день передачі грошей було еквівалентно 180 000 доларів США, строком повернення до 30 серпня 2013 року включно. В момент укладення договору позики грошові кошти у сумі 1 467 000 грн. були передані відповідачу, про що було складено та підписано Акт прийому-передачі №1.

У встановлений договором строк відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим позивачка просила стягнути на свою користь із відповідача заборгованість в сумі 6 748 436,73 грн., що складається з:

- суми позики у розмірі 1 467 000,00 грн.;

- процентів за користування позикою (облікова ставка НБ України) на підставі ст. 1048 ЦК України у розмірі 746 382,45 грн.;

- інфляційного збільшення боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 1 318 586,45 грн.;

- пені у розмірі 3 089 502,00 грн.;

- трьох процентів річних у розмірі 126 965,83 грн. Крім того, просила стягнути з відповідача 6890 грн. судового збору (а.с.2-7, 20-26)

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року позов задоволено, стягнуто з відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг за Договором позики у розмірі 6 748 436,73 грн. та судовий збір у розмірі 6890,00 грн. (а.с.106-109)

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 16 лютого 2018 року заяву про перегляд заочного рішення залишено без задоволення. (а.с.134-135)

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 посилався на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, необґрунтованість рішення суду, просив його скасувати та призначити справу до розгляду в загальному порядку. На обґрунтування скарги зазначив, що відповідач не знайомий з позивачкою, ніяких договорів з нею не здійснював, підпис у договорі позики та акті прийому-передачі не його. Вказував, що ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, суд першої інстанції обмежив його процесуальні права, зокрема можливості надати свої заперечення і докази по суті заявлених позовних вимог. Крім того, у зв'язку зі знищенням паспорта громадянина України, ОСОБА_1 не мав можливості з'явитися в судове засідання та подати клопотання про направлення справи за підсудністю за місцем проживання відповідача до Новопсковського районного суду Луганської області. (а.с.143-145)

Представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому із посиланням на необґрунтованість доводів апеляційної скарги просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року без змін. (а.с. 195-198)

Зважаючи наположення пункту8 частини1 РозділуХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІАпеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні 19 квітня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 підтримав скаргу і просив її задовольнити, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_4 заперечував проти скарги і просив її відхилити. (а.с. 183-187, 211-212)

Інші особи до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. В судове засідання 07 червня 2018 року представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 подав письмову заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на зайнятість в інших справах, проте доказів поважності причини неявки до суду не надав. ОСОБА_1 був сповіщений врученням повістки його представнику - адвокату ОСОБА_3 (а.с. 216-221)

Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Судом встановлено, що 15 травня 2013 року у простій письмові формі був укладений договір позики №15-05/13 за яким ОСОБА_2 передала ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 1 467 000 гривень, що на день передачі грошей відповідає еквівалентові 180 000 доларів США (за міжбанківським курсом на день підписання договору).

За пунктом 2.1 цього Договору, позичальник зобов'язувався повернути суму позики до 30 серпня 2013 року (включно). (а.с.27-28)

15 травня 2013 року сторонами було складено та підписано Акт прийому-передачі №1 до договору позики №15-05/13 від 15 травня 2013 року, яким ОСОБА_2 передала, а ОСОБА_1 прийняв грошові кошти у сумі 1 467 000 гривень. (а.с.29)

У встановлений договором строк відповідач кошти не повернув, у зв'язку з чим позивач заявила вимоги про стягнення боргу.

Колегія суддів перевірила вказані обставини оглядом оригіналу вищевказаних договору позики №15-05/13 та Акту прийому-передачі №1, копії яких долучені до матеріалів справи.

На виконання положень пунктів 3, 4 частини 5 ст. 12 ЦПК України, колегія суддів забезпечила право сторін заявити клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з приводу заперечень відповідача ОСОБА_1 щодо підписання договору позики №15-05/13 та Акту прийому-передачі №1, проте такого клопотання заявлено не було.

Представником позивачки адвокатом ОСОБА_4 було зазначено, що така експертиза вже була проведена в кримінальній справі № 0018498 за заявою ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1І.(а.с. 195-206, 222-228)

Відповідно до висновку № 65 від 19 січня 2015 року складеного судовим експертом Науково - дослідного експертно - криміналістичного центру Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в місті Києві підписи від імені ОСОБА_1 в договорі позики № 15-05/13 та Акті прийому-передачі № 1 виконані самим ОСОБА_1 Висновок складений експертом сектору № 10 з техніко-криміналістичного забезпечення роботи Шевченківського РУ ГУМВС, Ярмолою О.О., яка має кваліфікацію судового експерта з правом проведення судової почеркознавчої експертизи. До суду апеляційної інстанції наданий належно завірений висновок вищевказаної експертизи. (а.с. 200-206, 222-228)

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідна правова позиція міститься і в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-1103цс16.

З огляду на положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів визнала встановленими вищевказані обставини підписання ОСОБА_1 договору позики №15-05/13, Акту прийому-передачі №1 і отримання за ними грошей.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що між сторонами 15 травня 2013 року було укладено договір позики за яким ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 гроші в загальній сумі 1 467 000 грн., що на час укладення договору і передачі грошей складало суму еквівалентну 180 000 доларів США, тому відповідач має повернути позивачці позичені гроші.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII &quus;Про зовнішньоекономічну діяльність&quТа;, Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93 &q?он;Про систему валютного регулювання і валютного контролю&q?іш;, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР &q? У;Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті&quва;.

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Встановивши, що умовами договору позики сторони визначили суму позики в гривні в розмірі 1 467 000 грн., то підлягає стягненню з позичальника ОСОБА_1 вказана сума боргу.

Щодо вимог про стягнення із позичальника на користь позикодавця процентів за договором позики.

У частині першій статті 1048 ЦК України, яка має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками.

Таким чином, у випадку, якщо договір позики не є безоплатним (безпроцентним) у розумінні частини другої статті 1048 ЦК України, позичальник зобов'язаний сплатити винагороду (проценти за користування позикою) й у випадку, коли таким договором не передбачено право позикодавця на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14.

Укладений між сторонами договір позики № 15-05/13 від 15 травня 2013 року не містить положень його безоплатності, зазначено мету запозичених грошей - придбання автомобіля Porsche Cayenne, а сума позики перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Колегія суддів перевірила та погодилась із розрахунком позивача щодо стягнення на його користь із відповідача 746382.45 грн. процентів за користування запозиченими грошима за період з 16 травня 2013 року по 19 липня 2016 року.(а.с. 22-23)

Позивачкою заявлені вимоги про стягнення суми заборгованості з урахуванням 3% річних та інфляційного збільшення суми боргу на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 16 травня 2013 року по 19 липня 2016 року, тому колегія суддів взяла до уваги період заявлений позивачкою.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша статті 1050 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно.

Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).

Як установлено судом, пунктом 3.1 договору позики №15-05/13 від 15 травня 2013 року сторони визначили, що у разі невиконання та/або неналежного виконання зобов'язання за даним договором, позичальник зобов'язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також пеню в розмірі 0,2% за кожен день прострочення виконання зобов'язань. (а.с.27-28)

За загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт перший частини другої статті 258 ЦК України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Оскільки право на стягнення пені в позикодавця (кредитора) виникло з наступного дня після 30 серпня 2013 року, а до суду вона звернулася лише - 29 серпня 2016 року, то пеня підлягала стягненню лише в межах одного року до дня пред'явлення позову.

Проте про застосування строку позовної давності відповідач та його представник не заявляли.

За змістом положень ст. 549, частини третьої статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Установивши, що розмір неустойки (пені) значно більший від розміру боргового зобов'язання, колегія суддів на підставі частини третьої статті 551 ЦК України дійшла висновку, що розмір пені має бути зменшений з 3 089 502 грн. до 1 000 000 грн..

На підставі положень частини 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки 1315800.86 грн. інфляційного збільшення суми боргу та 126 965.83 грн. трьох відсотків річних за період з 01 вересня 2013 року до 19 липня 2016 року.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу
01.09.2013 - 19.07.01..86

Таким чином інфляційне збільшення суми боргу складає 1315800.86 грн.

Розрахунок суми 126965.83 грн. трьох процентів річних на підставі частини 2 ст. 625 ЦК України (1467000 грн. заборгованості х 3% : 365 х 1053 днів прострочення).

В матеріалах справи наявна фотокопія нотаріально посвідченої довіреності представника ОСОБА_1 за якою, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ГаврилюкН.В. якою встановлено особу ОСОБА_1 із зазначенням дати народження останнього - ІНФОРМАЦІЯ_1 та реєстраційного номеру облікової картки платника податків - НОМЕР_1.(а.с. 72)

За пунктом 2.2 Договору позики від 15 травня 2013 року № 15-05/13 визначено, що виконання зобов'язання Позичальником за Договором має бути здійснено готівкою у межах міста Києва за місцем проживання Позикодавця або за іншою адресою, вказаною Позикодавцем.(а.с. 27)

Тому, колегія суддів відхилила доводи апелянта щодо підсудності цієї справи Новопсковському районному суду Луганської області за місцем фактичного проживання відповідача.

Оскільки районним судом заявлені позивачкою позовні вимоги задоволені в повному обсязі і стягнуто із відповідача на користь позивачки 6 748 436.73 грн. заборгованості, розмір якої з вищенаведених підстав не можна визнати обґрунтованим, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового по суті заявлених вимог про часткове задоволення позову.

Інші доводи скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила.

На підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню із відповідача на користь позивачки сплачені 6890 грн. судового збору, сплата якого підтверджується квитанцією № 9707179 від 29 серпня 2016 року, тому оскаржуване рішення в частині стягнення судового збору є правильним.(а.с. 26)

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, судова колегія, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року - скасувати в частині задоволення позову і стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості у розмірі 6 748 436 грн. і ухвалити в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_2 задовольнити частково і стягнути на її користь із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 за договором позики №15-05/13 від 15 травня 2013 року:

- 1 467 000 (один мільйон чотириста шістдесят сім тисяч) грн. 00 коп. заборгованість за позикою;

- 746 382 (сімсот сорок шість тисяч триста вісімдесят дві) грн. 45 коп. процентів за користування позикою;

- 1 315 800 (один мільйон триста п'ятнадцять тисяч вісімсот) грн. 86 коп. інфляційного збільшення боргу;

- 1 000 000 (один мільйон) грн. 00 коп. пені;

- 126 965 (сто двадцять шість тисяч дев'ятсот шістдесят п'ять) грн. 83 коп. три відсотки річних на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 08 червня 2018 року.

Судді Апеляційного суду міста Києва: Б.Б.Левенець

В.М.Ратнікова

О.В.Борисова