Справа № 127/1778/18
Провадження № 2/127/321/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: судді Бойка В.М.,

за участю секретаря Ревтюх О.А.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, суд

ВСТАНОВИВ:

25.01.2018р ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 29.12.2017р наказом № 398-к/тр від 18.12.2017 позивача звільнили з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що при звільненні відповідач порушив норми трудового законодавства, зокрема: не повідомив її про звільнення згідно ст. 49-2 КЗпП України, керівництво фонду не отримало згоду первинної профспілкової організації, не запропонував іншу роботу. А тому просить поновити її на попередній роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду в сумі 14892 грн.

Заявою від 17.04.2018р позивач збільшила позовні вимоги, додатково просила скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 18.12.2017р №398-к/тр про звільнення ОСОБА_1

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення вимог підтримала просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, у відзиві на позовну заяву зазначив, що в підприємстві відбулися зміни в організації виробництва і праці, зокрема скорочення чисельності та штату працівників управління. Відділ контрольно-ревізійної роботи та аудиту, в якому працювала позивачка, в якому було 14 штатних одиниць, ліквідований і створений відділ фінансового контролю та аудиту в якому залишилося 8 штатних одиниць. При звільненні ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління ВД ФСС України у Вінницькій області у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників було дотримано вимоги трудового законодавства, тому в позові необхідно відмовити.

Дослідивши матеріали справи, докази надані позивачем, відповідачем суд встановив наступні обставини.

Позивачка з 10.01.2012р працювала на посаді головного спеціаліста контрольно-ревізійного відділу фонду соціального страхування тимчасової втрати працездатності, 1 серпня 2017р переведена в звязку з реорганізацією підприємства на посаду головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, що підтверджується записами у трудовій книжці. /а.с.41-42/

Наказом №398-к/тр від 18.12.2017р ОСОБА_1 звільнили з посади у звязку зі скороченням штату та чисельності працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України./а.с. 5/

Наказом №556 від 23.10.2017р Фонд соціального страхування України виконавча дирекція, затвердила граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області та його відділень у кількості 185 штатних одиниць./а.с.7/

Відповідач 26.10.2017р відповідно до ст. 32 КЗпП України попередив позивача, що з 01.01.2018р змінюються умови оплати та стимулювання праці працівників виконавчої дирекції Фонду та її робочих органів, скорочується кількість штатних одиниць, а також про зміни в організації виробництва праці, зміни істотних умов праці та можливе майбутнє звільнення./а.с.6/

Згідно з витягу протоколу засідання постійної робочої комісії (президії) обєднаної профспілкової організації працівників Вінницького обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 22.12.2017р розглядалось питання надання згоди на розірвання трудового договору з працівниками управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області. В протоколі зазначено, що ставилося на розгляд подання начальника управління від 18.12.2017р про надання згоди на розірвання трудового договору з головним спеціалістом відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту ОСОБА_1 Всі члени профспілки утримались в голосуванні про надання згоди. /а.с.8-9/

Заслухавши позивача, представника відповідача, докази надані сторонами, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає до задоволення.

Судом встановлено і вказане сторонами не оспорюється, що позивач з 10.01.2012р по 29.12.2017р перебувала у трудових відносинах з фондом соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, обіймала посаду головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту, 31.07.2017р в звязку з реорганізацією фонду переведена до управління ВД ФСС України у Вінницькій області.

Наказом від 18.12.2017р позивачка 29.12. 2017р звільнена з посади у звязку зі скороченням штату та численності працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України.

Позивачу було видано трудову книжку в день звільнення та здійснено всі виплати, компенсацію за частину щорічної відпустки та вихідну допомогу.

Представник відповідача суду пояснив що 18.12.2017р листом №01-2157 керівник фонду звернувся до обєднаної профспілкової організації працівників управління ВД ФСС України про надання згоди на розірвання трудового договору з працівниками управління, в тому числі ОСОБА_1, що зазначив також у відзиві на позовну заяву. Тобто начальник управління 18.12.2017р видав наказ про наступне звільнення позивача з 29.12.2017р не дочекавшись рішення профспілки. 22.12.2017р на засіданні обєднаної профспілкової організації працівників управління ВД ФСС України про надання згоди на звільнення, рішення не прийнято. На день винесення рішення на запитання суду представник відповідача ОСОБА_2 повідомив, що обєднана профспілкова організація працівників ВОВ фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності іншого рішення щодо надання згоди на звільнення ОСОБА_1 не прийняла.

Суд критично відноситься до заперечень представника відповідача що у разі неогрунтованої відмови профспілки, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації членом якої є ОСОБА_1 позивач по справі.

Згідно ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

Відповідач порушив вимоги ст. 43 КЗпП України в якої передбачено, що профспілкова організація розглядає у пятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника.

Суд також вважає, що при звільненні позивача порушено ст. 184 КЗпП України Звільнення …, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини з інвалідністю з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Судом встановлено, що у позивача є неповнолітня дитина, дана обставина не заперечувалась представником відповідача.

В судовому засіданні з пояснень представника відповідача стало відомо, що позивачу не пропонувалась інша посада в звязку її відсутності, доказів також не надано. В порушення трудового відповідач не врахував ст. 49-2. КЗпП України Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Суд вважає, що в даному випадку, реорганізація управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області фактично відбулася 31.07.2017р, коли позивача було звільнено в порядку переведення та 01.08.2017р призначено на посаду головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління ВД ФСС України у Вінницькій області.

Зміна істотних умов праці, передбачена ч. 3 ст. 32 КЗпП України, за своїм змістом не є тотожною із звільненням у звязку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці.

Таким чином, зміна істотних умов праці у звязку зі скороченням посади нормами трудового законодавства України не передбачена.

Згідно з витягу з протоколу засідання кадрової комісії з вирішення питань щодо переважного права на залишення на роботі працівників управління ВД ФСС України у Вінницькій області від 14.12.2017р. вирішено надати рекомендацію начальнику управління щодо звільнення у звязку зі скороченням штату за п.1 ст.40 КЗпП України працівників в тому числі і позивача ОСОБА_1С./а.с. 17-18/ Проте мотивів або підстав з яких комісія вирішила звільнити саме цих працівників не наведено, тому суд критично відноситься до тверджень представника відповідача щодо законного звільнення позивача.

Крім того представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відділ контрольно-ревізійної роботи та аудиту з 01.01.2018р ліквідований, в якому працювала позивачка, проте будь яких доказів не надав.

Відсутність на теперішній час посади, яку займав позивач, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині та для невиконання в подальшому рішення суду, адже, поновлюючи працівника на роботі, управління виконавчої дирекції ФССУ у Вінницькій області повинна відновити становище, яке існувало до порушення права: забезпечити працівнику ті ж самі умови праці, які він мав до незаконного звільнення.

З огляду на викладене суд вважає, що відповідач - управління ВД ФСС України у Вінницькій області не мав правових підстав для припинення трудового договору з позивачем на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України і позивач ОСОБА_1 має бути поновлений на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України в разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

Одночасно з ухваленням рішення про поновлення працівника на роботі суд приймає і рішення про виплату йому середньої зарплати за час вимушеного прогулу, яким і є період, під час якого працівника було звільнено без законної підстави. Період прогулу встановлюється з дати звільнення до дати прийняття рішення про поновлення згідно з ч.2 ст. 235 КЗпП. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100 (далі Порядок). Із п. 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абз.1 п. 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз.2 п. 8 Порядку).

Судом встановлено, що вимушений прогул ОСОБА_1 тривав з 29.12.2017 року по 31.05.2018 року, середній заробіток за один робочий день становить 620,95 грн. з врахуванням довідки №01-114 від 18.01.2018р., /а.с. 43/ що становить 106 робочих днів (106х620,95= 65 820,70 грн) без урахування податку на доходи та обов'язкові збори.

Стаття 237-1 КЗпП України передбачає, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівникові провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», від 25.05.2001 року під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із ступеня та характеру перенесених позивачем моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого конституцією права на працю, характеру та способу заподіяння моральної шкоди порушення прав позивача з боку відповідача, враховує також ту обставину, що задоволення позову в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є одночасно і частковою компенсацією заподіяної моральної шкоди.

Суд вважає, що розмір моральної шкоди, заявленої позивачем в розмірі чотирьох мінімальних заробітних плат станом на 01.01.2018р складає 14892 грн, є доведений і вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 14892 грн.

Враховуючи те, що позивач була звільнена від сплати судового збору, їх, згідно ст.141 ЦПК України, слід стягнути з відповідача.

Керуючись ст. ст. 2-3, 10,12, 82, 258-259,263-265 ЦПК України, ст. 27 Закону України «Про оплату праці», ст. 237-1,235 КЗпП України

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити.

Скасувати наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області від 18.12.2017р № 398-к/тр про звільнення з роботи ОСОБА_1

Поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу контрольно-ревізійної роботи та аудиту управління ВД ФСС України у Вінницькій області.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.12.2017 року по 31.05.2018 року з розрахунку 620,95 гривень за один робочий день, що становить в сумі 65 820,70грн.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах місяця.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 704,80 грн.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 14892грн. відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Вінницькій області, судовий збір в дохід держави в 704,80 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст виготовлений 05.06.2018р.

Суддя :