Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 405/1651/15-ц

провадження № 61-24351св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

боржник - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

суб'єкт оскарження - державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції Стороженко Л. І.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів:

Черненко В. В., Потапенка В. І., Франко В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції.

Скарга обґрунтована тим, що 20 жовтня 2015 року банк дізнався про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 жовтня 2015 року

№ 49031153, відкритого на підставі виконавчого листа, виданого Ленінським районним судом м. Кіровограда від 09 жовтня 2015 року № 405/1651/15-ц, 2/405/367/15 про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_3 грошових коштів за депозитним договором від 18 жовтня 2013 року

№ SAMDN4366 у розмірі 530 749,00 грн, договором банківського вкладу від 18 жовтня 2013 року № SAMDN4325 у розмірі 526 915,00 грн та договором банківського вкладу від 09 січня 2014 року № SAMDNWFD200 у розмірі 344 590,00 грн, на загальну суму - 1 402 254,00 грн.

Крім того, банк дізнався про наявність постанови від 20 жовтня 2015 року про арешт майна боржника.

Банк вказував, що у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначається строк для самостійного виконання вимог виконавчого документа до 26 жовтня

2015 року, що не відповідає вимогам частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Крім того банк, має зобов'язання перед третіми особами і накладення арешту на його майно може порушити права усіх його клієнтів.

Зазначено, що державний виконавець не дотримувався при винесенні постанови підпункту 1.5.1 пункту 1.5 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.

Уточнивши вимоги скарги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило визнати незаконними дії державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції Стороженко Л. І. в частині винесення постанови про арешт майна боржника від 20 жовтня 2015 року № 49031153 на підставі Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення строку на самостійне виконання рішення, скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 жовтня 2015 року № 49031153.

Суди неодноразово розглядали цю справу.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2016 року скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Визнано незаконними дії Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції в частині винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 жовтня 2015 року за ВП № 49031153 разом із постановою про відкриття виконавчого провадження 20 жовтня 2015 року за ВП № 490311563 на підставі статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» до закінчення строку на самостійне виконання.

Скасовано постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20 жовтня 2015 року, винесену державним виконавцем Ленінського відділу державної служби Кіровоградського міського управління юстиції

Стороженко Л. І. за ВП № 49031153.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що порядок виконання виконавчих документів про стягнення грошових коштів передбачає у першу чергу надання часу на самостійне виконання рішення, а потім вже стягнення грошових коштів із рахунків боржника, питання щодо задоволення клопотання стягувача вирішується на власний розсуд виконавця, якщо воно не суперечить закону та не шкодить боржнику, більш того зазначена норма передбачена законодавцем тільки для того, якщо є загроза виведення коштів або майна боржником за для уникнення виплати за судовим рішенням, ПАТ КБ «ПриватБанк» є стабільним банком, накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження порушує права та обов'язки ПАТ КБ «ПриватБанк» як банківської установи в цілому, так і перед третіми особами.

Останньою ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня

2016 року апеляційні скарги Подільського відділу державної виконавчої служби

м. Кропивницький головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області та ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 17 жовтня 2016 року скасовано та постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що державний виконавець Ленінського відділу державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції при винесенні оскарженої постанови щодо накладення арешту на майно боржника діяв у межах компетенції та у визначений законом спосіб.

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувану судову ухвалу та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на істотні обставини у справі, а саме, що Ленінським відділом державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції у порушення статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» не наданий боржнику семиденний термін для добровільного виконання рішення суду, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження та постановою про арешт майна без достатніх на те підстав, оскільки арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення у випадку, коли боржником у добровільному порядку, в наданий термін, не виконане рішення суду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 21 червня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду цієї справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргуПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 29 травня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено, стягнуто на її користь грошові кошти за договорами банківських вкладів у сумі 1 402 254,00 грн.

На виконання цього рішення, Ленінським районним судом м. Кіровограда 09 жовтня 2015 року видано виконавчий лист № 405/1651/15-ц та № 2/405/367/15.

Із постанови про відкриття виконавчого провадження від 20 жовтня 2015 року вбачається, що заява про примусове виконання подана стягувачем 15 жовтня

2015 року, боржник ПАТ КБ «ПриватБанк» знаходиться за адресою: вул. Набережна Перемоги, 50, м. Дніпропетровськ, (наявні грошові кошти і майно

по вул. Преображенській, 26/70), боржнику наданий строк для самостійного виконання рішення у строк до 26 жовтня 2015 року.

У постанові від 20 жовтня 2015 року про арешт майна боржника зазначено, що накладається арешт на майно, що належить ПАТ КБ «ПриватБанк» у межах суми звернення стягнення - 1 402 254,00 грн та заборонено ПАТ КБ «ПриватБанк» здійснювати відчуження будь-якого майна в межах цієї суми.

Згідно з Конституцією України, статтею 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для виконання всіх органів влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Відповідно до статті 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За частиною першою статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з частинами першою, другою та п'ятою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент винесення постанови, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент винесення постанови від 20 жовтня 2015 року, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Статтею 387 ЦПК України 2004 року встановлено, що у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи. Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що стягувач пред'явила виконавчий лист (рішення Ленінського районного суду

м. Кіровограда від 29 травня 2015 року у справі № 405/1651/15-ц, яке набрало законної сили), який відповідає вимогам, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження» та подала заяву про накладення арешту на майно боржника, на підставі яких державним виконавцем винесено постанови про відкриття виконавчого провадження і про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми боргу, а отже, постанова, винесена державним виконавцем у рамках виконавчого провадження, відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», й направлена на реальне виконання рішення суду, яке має бути виконане.

Доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що Ленінським відділом державної виконавчої служби Кіровоградського міського управління юстиції у порушення статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» не було надано боржнику семиденний термін для добровільного виконання рішення суду, є безпідставними, оскільки при відкритті виконавчого провадження боржнику наданий строк на самостійне виконання рішення суду у межах семи днів - до 26 жовтня 2015 року, але боржником у наданий державним виконавцем строк на добровільне виконання рішення суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконане. Крім того, державний виконавець, діяв у межах Закону України «Про виконавче провадження», яким передбачено, що за заявою стягувача, одночасно із винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження, державний виконавець може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України передбачено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик