Ухвала

30 травня 2018 року

м. Київ

справа № 582/1001/15-ц

провадження № 61-4439 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Сумської області у складі суддів: Хвостика С. Г., Левченко Т. А., Околота Г. М., від 11 жовтня 2016 року.

Встановив:

У листопаді 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги мотивовані тим, що він раніше проживав в місті Горлівка, Донецькоїобласті і працював на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста по продажу автомобілів «Споживче кредитування» Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» з посадовим окладом у розмірі 3 729,00 грн.

За період з 11 липня 2014 року по 04 серпня 2014 року він був тимчасово непрацездатний, а коли 05 серпня 2014 року вийшов на роботу, то відділення не працювало у зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Посилаючись на те, що з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року він залишився без роботи з вини відповідача, а також не отримував заробітної плати і не мав ніяких доходів, тому вважав, що банк повинен виплатити йому заробітну плату за вказаний період в сумі 18 645,00 грн, що той відмовився робити.

В подальшому, у зв'язку з окупацією міста Горлівка Донецької області терористами він був вимушений залишити своє місце проживання і разом з сім'єю виїхав з окупованої території в село Вільшана, Недригайлівського району Сумської області, де проживає на даний час.

Наказом відповідача від 05 січня 2015 року його звільнено з роботи за пунктом 6 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок зміни істотних умов праці. Однак, після його звернення до банку із заявою про намір приступити до виконання трудових обов'язків дія вказаного наказу була відмінена на підставі розпорядження відповідача від 17 червня 2015 року. При цьому, банк не відшкодував йому середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 05 січня 2015 року по 17 червня 2015 року.

Крім того, він неодноразово звертався до відповідача з письмовими заявами про його працевлаштування у відділеннях банку в Сумській області, на що йому запропоновано їхати працювати в інші міста на умовах двохгодинного робочого часу, а наказом від 23 жовтня 2015 року його знову звільнено з роботи на підставі пункту 6 статті 36 КЗпП України у зв'язку з відмовою від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці, який він також вважає незаконним.

Посилаючись на те, що незаконними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виявилась у моральних стражданнях, яких він зазнав у зв'язку з порушенням його трудових прав та залишенням його без роботи та без засобів існування, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач також просив суд стягнути з відповідача моральну шкоду, розмір якої він оцінив у 100 000,00 грн.

Рішенням Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року позов частково задоволено; поновлено ОСОБА_6 на посаді заступника керівника бізнесу - провідного спеціаліста по продажу автомобілів Бізнесу «Споживче кредитування» Донецького регіонального управління ПАТ КБ «ПриватБанк» на умовах трудового договору від 04 липня 2005 року за № 141, з посадовим окладом 3 729,00 грн на місяць; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 заборгованість по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року в сумі 19 355,00 грн; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року в сумі 20 420,00 грн; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року (день постановлення рішення судом) в сумі 42 634,00 грн; стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн, а всього визначено до стягнення - 87 409,00 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що розрахунок із позивачем при звільненні проведено не було та процедура звільнення відбулася з порушенням норм законодавства, тому позов підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2016 року рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року в даній справі в частині поновлення ОСОБА_6 на попередній роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 18 червня 2015 року по 25 серпня 2016 року та про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 05 серпня 2014 року по 05 січня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_6 у задоволенні позову в зазначеній частині; рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року, стягнення моральної шкоди та судового збору - змінено та стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_6 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 06 січня 2015 року по 17 червня 2015 року в сумі 19 532,70 грн, а не 20 420,00 грн., як визначив суд першої інстанції, а також моральну шкоду в сумі 1 000,00 грн, а не 5 000,00 грн, як визначив суд першої інстанції; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відповідач змінив істотні умови праці позивача, а позивач відмовився від продовження роботи на нових умовах, тому був звільнений на законних умовах і період після звільнення не є вимушеним прогулом. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позивач не виконував трудові обов'язки, тому заробітна плата не підлягає до стягнення.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2016 року і залишити в силі рішення Недригайлівського районного суду Сумської області від 25 серпня 2016 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - «ЦПК України») у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Особи, які беруть участь у справі, не скористалися правом на подання заперечень на касаційну скаргу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справу передано на розгляд до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про необхідність передання справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з таких підстав.

З огляду на обставини даної справи вбачається, що Верховному Суду необхідно вирішити питання про правильне застосування норм статей 34, 113 КЗпП України, статей 1 та 12 Закону України «Про оплату праці», статей 25 та 26 Закону України «Про відпустки», зокрема, шляхом роз'яснення:

1. Чи вважається простоєм не з вини працівника неможливість виконання ним трудових обов'язків внаслідок припинення діяльності підприємства на території проведення антитерористичної операції (операції об'єднаних сил), який оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу);

2. Чи вважається припинення діяльності підприємства на території проведення антитерористичної операції (операції об'єднаних сил) простоєм, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з вини працівника, коли за працівником зберігається середній заробіток.

3. Чи допускається оформлення підприємством працівнику відпустки без збереження оплати праці на період припинення діяльності підприємства на території проведення антитерористичної операції (операції об'єднаних сил) без відповідної заяви працівника про це та без обмеження такої відпустки конкретним строком;

Враховуючи численні випадки припинення діяльності підприємств (в тому числі державних установ) на території проведення антитерористичної операції (операції об'єднаних сил) правове врегулювання характеру трудових відносин, що виникають між працівником та підприємством внаслідок вимушеного припинення діяльності підприємства, містить виключну правову проблему та необхідне для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовної практики як в порядку цивільного, так і адміністративного судочинства.

Так, аналіз висновків, які містяться у постанові Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №826/584/16 (провадження № К/9901/10714/18, у складі колегії суддів Адміністративного цивільного суду) дозволяє стверджувати, що вони відрізняються від висновку апеляційного суду в цій справі.

Зокрема у справі №826/584/16 Верховний Суд дійшов до висновку, що обов'язковою умовою надання відпустки без збереження заробітної плати, відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про відпустки», є бажання працівника, якому надається така відпустка (водночас у схожих правовідносинах у справі № 472/905/15-ц (провадження № 61-1697св18, у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду) Верховний Суд дійшов до висновку про можливість за певних умов надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати без згоди працівника).

Також у справі №826/584/16 Верховний Суд погодився з висновком попередніх судів, що закінчення періоду простою без оформлення у визначеному законодавством порядку відпустки без збереження заробітної плати, звільнення позивача з підстав визначених Кодексом законів про працю України є підставою для виплати, зокрема, позивачу, заробітної плати у повному обсязі, з чого випливає, що у разі невиконання працівником трудових обов'язки не з вини останнього, не оформлення підприємством у встановленому порядку простою чи відпустки без збереження заробітної плати працівнику підлягає виплаті заробітна плата в повному обсязі.

Зазначене не у повній мірі узгоджується з приписами статті 1 Закону України «Про оплату праці» та статті 94 КЗпП України (заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу) та статті 12 Закону України «Про оплату праці» (норми оплати праці … за час простою, який мав місце не з вини працівника …. встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України).

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що є підстави відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів іншого касаційного суду (постанови Верховного Суду від 19 квітня 2018 року у справі №826/584/16).

Відповідно до частини третьої статті 403 ЦПК України, суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об'єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати, якщо така колегія (палата, об'єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об'єднаної палати) іншого касаційного суду; частина п'ята статті 403 ЦПК України передбачає, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Керуючись частинами третьою та п'ятою статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України,

Ухвалив:

Передати на розгляд до Великої Палати Верховного Суду справу

№ 582/1001/15-ц за позовом ОСОБА_6 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, за касаційною скаргою ОСОБА_6на рішення апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2016 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик