Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 212/1106/16-ц

провадження № 61-5035 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Сведбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 5 листопада 2012 року у складі судді Мягкого О. В. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 8 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Дуковського О. Л., Фомічова С. Є.,

ВСТАНОВИВ :

30 вересня 2011 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 11 квітня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»),правонаступником якого єПАТ «Сведбанк»,та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 030/04.06/88-013К, за умовами якого відповідач отримав 68 тис. доларів США під 19 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 квітня 2011 року. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 11 квітня 2006 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким в іпотеку банку передана належна іпотекодавцю на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1. Сторони оцінили предмет іпотеки в 493 153 грн. У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором станом на 31 серпня 2011 року у нього утворилася заборгованість в розмірі 66 362,14 доларів США, що еквівалентно 528 952 грн 71 коп., з яких: 28 333,78 доларів США, що еквівалентно 225 840 грн 6 коп., - заборгованість за кредитом, 20 322,05 доларів США, що еквівалентно 161 980 грн 96 коп., - заборгованість за відсотками, 17 706,31 доларів США, що еквівалентно 141 131 грн 69 коп., - пеня за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків (за рік). Враховуючи викладене, ПАТ «Сведбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки - вищевказану квартиру загальною площею 95,05 кв. м. з початковою ціною, яка буде визначена в процесі здійснення виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», спосіб реалізації предмета іпотеки встановити шляхом проведення прилюдних торгів.

Рішенням Ленінського районного суду міста Кіровограда від 5 листопада 2012 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно з висновком судово- почеркознавчої експертизи в заяві на видачу готівки № k624-48650 від 11 квітня 2006 року підпис від імені ОСОБА_1 виконаний іншою особою. Факт отримання позичальником кредитних коштів в сумі 68 тис. доларів США не доведений, а тому в нього не виникло обов'язку повертати банку ці грошові кошти. Отже, відсутні підстави для задоволення вимог банку щодо повернення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на іпотечне майно, оскільки іпотекою забезпечувалося виконання зобов'язань за кредитним договором саме ОСОБА_1

Справа апеляційним судом розглядалася неодноразово.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 24 квітня 2013 року залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи) як правонаступника ПАТ «Сведбанк».

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 8 вересня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Сведбанк» відхилено, рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 5 листопада 2012 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками місцевого суду і виходив з того, що висновками судово-почеркознавчої та додаткової експертиз встановлено, що підпис у заяві на видачу коштів від 11 квітня 2006 виконаний не відповідачем, а іншою особою. Інших доказів на підтвердження виконання банком свого обов'язку по наданню позичальнику кредитних коштів та відповідно отримання ним цих коштів у користування суду не надано. Отже, банк не передав, а позичальник не отримав у власність грошові кошти (кредит) у розмірі 68 тис. доларів США за кредитним договором від 11 квітня 2006 року. У зв'язку з цим у позичальника не виникло обов'язку перед банком щодо повернення кредиту, а відтак і у майнового поручителя не виникло зобов'язань перед банком.

3 жовтня 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 5 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 8 вересня 2016 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не в повній мірі з'ясували обставини справи, не надали належної оцінки всім доказам в їх сукупності, взяли до уваги лише висновок судово-почеркознавчої експертизи, в якому зазначено, що підпис в заяві на видачу коштів виконаний не відповідачем. При цьому відповідач, заперечуючи факт підписання ним заяви на видачу готівки, виконував умови кредитного договору, зокрема здійснював погашення кредитної заборгованості. Сторонами протягом тривалого часу також виконувалися умови іпотечного договору, а саме - іпотекодавцем було укладено договір добровільного страхування майна, за яким сплачувалися страхові платежі. Після направлення банком у 2009 та у 2011 роках ОСОБА_1 повідомлень про наявну заборгованість відповідач не звертався з будь-якими претензіями чи запереченнями щодо неотримання ним кредитних коштів. Вищевказані обставини свідчать про виконання банком своїх зобов'язань та видачу позичальнику грошових коштів за кредитним договором. У банку виникали сумніви у правильності та об'єктивності висновків первинної та додаткової експертиз, які були проведені одним і тим самим експертом, у зв'язку з чим тричі були заявлені клопотання про проведення повторної експертизи за участю іншого експерта. Однак суди безпідставно відмовили у задоволенні цих клопотань. Заперечуючи факт отримання коштів, відповідачі під час розгляду справи не зверталися з позовом про визнання недійсним кредитного договору чи договору іпотеки.

5 грудня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

24 січня 2017 року представник ОСОБА_1 - Тупало М. П.подав до суду заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити у задоволенні скарги у зв'язку з її безпідставністю. Обов'язок позичальника та майнового поручителя повернути кредитні кошти виникає лише за умови їх отримання позичальником у банківській установі. Висновком судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис у заяві на видачу коштів виконаний не відповідачем. Доказів, які б спростовували висновок експертизи позивачем не надано. Підстави для задоволення вимог ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ТОВ «Кредитні Ініціативи», про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні, так як іпотекою забезпечувалося виконання зобов'язання за кредитним договором саме ОСОБА_1 Позивачем не було надано оригінали квитанцій про сплату чергових платежів на погашення кредиту, які б підтверджували, що ОСОБА_1, а не інша особа, сплачував кошти на погашення заборгованості. Позивачем не наведено доводів та не надано доказів необґрунтованості висновків експертиз, не вказано, яким матеріалам справи вони суперечать, не зазначено достатніх підстав для проведення повторної експертизи. Посилання позивача в касаційній скарзі на те, що відповідачі в судовому порядку не ставили питання про визнання недійсним чи розірвання кредитного договору є безпідставним, оскільки факт отримання позичальником грошових коштів має значення для вирішення спору про виконання договору, а не про визнання його недійсним.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

1 лютого 2018 року справу № 212/1106/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Судами встановлено, що 11 квітня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 030/04.06/88-013, за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 68 тис. доларів США під 19 % річних з кінцевим терміном повернення до 10 квітня 2011 року, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування ним та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у строки, передбачені договором. Кредит надається лише після підписання іпотечного договору, що забезпечує повернення кредиту, відсотків за користування ним, пені за несвоєчасну сплату відсотків та несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, а також відшкодування збитків у зв'язку із порушенням умов цього договору та інших витрат банку, пов'язаних з одержанням виконання.

Пунктом 1.2 кредитного договору визначено, що кредит надається банком у готівковій формі через касу банку на підставі заяви позичальника з урахуванням вартості і ліквідності майна, що передається в іпотеку.

Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 31 серпня 2011 року складає 66 362,15 доларів США, що еквівалентно 528 952 грн 71 коп., з яких: 28 333,78 доларів США, що еквівалентно 225 840 грн 6 коп., - заборгованість за кредитом, 20 322,05 доларів США, що еквівалентно 161 980 грн 96 коп., - заборгованість за відсотками, 17 706,31 доларів США, що еквівалентно 141 131 грн 69 коп., - пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків у межах одного року.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором 11 квітня 2006 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, за яким іпотекодавець передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру НОМЕР_1 загальною площею 95,05 кв. м. по АДРЕСА_2.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

Частиною першою статті 33 та статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобов'язаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктами 10.3 та 10.4 іпотечного договору іпотекодержатель має право у разі невиконання позичальником умов основного зобов'язання та/або іпотекодавцем умов цього договору звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити за рахунок його вартості свої вимоги у повному обсязі, включаючи суму кредиту та будь-яке збільшення цієї суми відповідно до умов основного зобов'язання, процентів за користування кредитом, пеню та інші платежі і санкції, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також всі витрати, пов'язані із зверненням стягнення на предмет іпотеки, в тому числі вчиненням виконавчого напису, його реалізацією та вартість послуг незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності. Обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки.

17 травня 2011 року на адресу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 банком направлено вимогу про виконання порушеного зобов'язання, в якій зазначено, що відповідачам необхідно у 30-денний строк з моменту відправлення вимоги усунути порушення по виконанню зобов'язань за кредитним договором та сплатити заборгованість у повному обсязі.

Згідно з наданою банком заявою на видачу готівки від 11 квітня 2006 року ОСОБА_1 під підпис отримав у касі банку 68 тис. доларів США, що еквівалентно 343 400 грн.

Висновком судово-почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 710/02 від 14 червня 2012 року, призначеної ухвалою Ленінського районного суду міста Кіровограда від 22 лютого 2012 року за клопотанням ОСОБА_1, встановлено, що підпис від його імені в заяві на видачу готівки № k624-48650 від 11 квітня 2006 року, який міститься в графі «підпис отримувача», виконаний не самим ОСОБА_1, а іншою особою. Цей підпис виконаний з ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування з відпрацюванням стереотипу його підпису.

Позивач наполягав на належному виконанні банком зобов'язання, що підтверджується періодично внесеними платежами в рахунок повернення коштів за кредитом. Відповідачі заперечували факт сплати боргу.

У 2012 році банком до суду першої інстанції надано копії шести платіжних квитанцій, у яких зазначено про здійснення платежів платником ОСОБА_1 за період 2007-2009 роки.

Повідомленням ПАТ «Омега Банк» (правонаступник ПАТ «Сведбанк») від 18 березня 2016 року підтверджується, що банк не може надати докази про сплату заборгованості за кредитним договором, так як оригінали платіжних квитанцій за 2007-2009 роки знищені згідно з актом ПАТ «Сведбанк» про виділення до знищення документів, що не підлягають зберіганню. Договори страхування за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2012 року передані ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Висновком додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 1103 від 28 липня 2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 в заяві на видачу готівки № k624-48650 від 11 квітня 2006 року, який міститься у графі «підпис отримувача», виконаний не самим ОСОБА_1, а іншою особою. Цей підпис виконаний з ретельним наслідуванням підпису ОСОБА_1 шляхом попереднього тренування з відпрацюванням стереотипу його підпису.

На підставі наявних у справі доказів суди попередніх інстанцій правильно установили, що висновками судово-почеркознавчої та додаткової експертиз підтверджено, що підпис у заяві на видачу коштів № k624-48650 від 11 квітня 2006 року виконаний не відповідачем, а іншою особою. Інших доказів виконання банком свого обов'язку по наданню позичальнику кредитних коштів та відповідно отримання ним цих коштів у користування суду не надано.

Правильними є висновки судів про те, що у ОСОБА_1 не виникло обов'язку перед банком щодо повернення кредиту, в зв'язку з чим не виникло зобов'язань і у майнового поручителя ОСОБА_2, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Що стосується посилання ТОВ «Кредитні ініціативи» на те, що ОСОБА_1 частково сплачував кредитну заборгованість, а отже отримував грошові кошти за кредитним договором, то апеляційний суд виходив з того, що на неодноразові вимоги суду позивачем не представлені оригінали квитанцій про сплату чергових платежів на погашення кредиту, тому неможливо зробити беззаперечний висновок про погашення заборгованості відповідачами. Не є переконливим доказом належного виконання позичальником зобов'язання та отримання ним кредитних коштів проведення 10 липня 2006 року та 11 жовтня 2006 експертом відділу оцінки та моніторингу заставного майна Кіровоградської філії АКБ «ТАС-Комерцбанк» моніторингу стану заставного майна.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213 - 215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

У зв'язку з цим безпідставними є доводи касаційної скарги щодо одностороннього розгляду справи судами попередніх інстанцій та неповного з'ясування всіх обставин справи, адже судами достатньо повно встановлено обставини справи на підставі зібраних доказів, які суди належно оцінили, про що свідчить зміст оскаржуваних судових рішень.

Посилання ТОВ «Кредитні ініціативи» в касаційній скарзі на те, що іпотекодавцем виконувалися умови іпотечного договору, а саме на виконання пункту 9.3 цього договору було укладено договір добровільного страхування майна, за яким сплачувалися страхові платежі, а також на те, що після отримання у 2009 та у 2011 роках ОСОБА_1 повідомлень від банку про наявну заборгованість, відповідач не звертався з будь-якими претензіями чи запереченнями про неотримання ним кредитних коштів, не спростовують висновків судів по суті вирішеного спору та не свідчать про виконання банком своїх зобов'язань щодо видачі позичальнику грошових коштів за кредитним договором.

Відповідно до частини другої статті 150 ЦПК України 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, якщо висновок експерта буде визнано необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, судом може бути призначена повторна експертиза, яка доручається іншому експертові (експертам).

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи, не заслуговують на увагу.

Відмовляючи у задоволенні вищевказаного клопотання, апеляційний суд правильно виходив з того, що висновки проведених раніше судово-почеркознавчих експертиз є обґрунтованими та зрозумілими, а сама по собі незгода позивача з цими висновками не може бути підставою для проведення повторної експертизи, так як це суперечить статті 150 ЦПК України 2004 року. Висновок експерта оцінюється в сукупності з іншими доказами, кожен з яких не має для суду наперед встановленого значення.

Не заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги про те, що відповідачі під час розгляду справи не зверталися з позовом про визнання недійсним кредитного договору чи договору іпотеки.

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором (правова позиція Верховного Суду України, наведена у постанові від 11 березня 2015 року у справі № 6-16цс15).

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду міста Кіровограда від 5 листопада 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 8 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний