Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 607/6642/13-ц

провадження № 61-26832св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), СімоненкоВ. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори»,

третя особа - Великогаївська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року у складі судді Ромазана В. В. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 28 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Щавурської Н. Б., Загорського О. О., Міщія О. Я.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори» (далі - ТОВ «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори»), за участю третьої особи - Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, про встановлення земельного сервітуту.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2014 року позов задоволено.

Встановлено земельний сервітут на земельній ділянці площею 288 кв. м, що знаходиться в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, яка перебуває в користуванні ТОВ «Комерційно-виробниче підприємство Медобори» для проїзду (проходу) до земельної ділянки, що знаходиться в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, та належить ОСОБА_4, від земель загального користування, згідно з додатком № 2 до висновку експерта № 4533/13-22 за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 27 червня 2014 року, складеного судовим експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Заява мотивована тим, що в установлений строк вона не отримала виконавчий лист, який отримав її представник лише 06 квітня 2016 року. Зазначала, що вона не змогла своєчасно отримати виконавчий лист, оскільки не знала про існування строку пред'явлення виконавчого листа до виконання, не володіла відомостями, в який строк необхідно звернутись до суду для отримання виконавчого листа, виконавчий лист особисто не отримувала, суд не направляв їй виконавчий лист поштою, зміст рішення суду не вказував на строк пред'явлення виконавчих листів до виконання, договір про надання правової допомоги з особою, яка представляла її інтереси під час судового розгляду та яка отримувала виконавчий лист, розірвано, вона тривалий час перебувала за кордоном.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року заяву залишено без розгляду.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що заявником не наведено достатніх обставин та доказів, які б підтверджували наявність поважних причин пропущення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 28 вересня 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наведені стягувачем у заяві причини пропуску встановленого законом строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання не можуть вважатися поважними в розумінні вимог закону, а також, те, що заявником не надано доказів поважності пропуску нею цього строку.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, скасувати судові рішення та постановити нову ухвалу про задоволення заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не мала можливості пред'явити виконавчий документ до виконання протягом року, оскільки не знала про існування цього строку, а також про те, що вона повинна звернутися до суду для отримання виконавчого листа, який суд їй не направив; у рішення суду не зазначено про строк пред'явлення виконавчого листа до виконання, а також суди не врахували, що заявник перебувала тривалий час за межами України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Суд встановив, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 липня 2014 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори», за участю третьої особи - Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, про встановлення земельного сервітуту позов задоволено. Встановлено земельний сервітут на земельній ділянці площею 288 кв. м, що знаходиться в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області, яка перебуває в користуванні ТОВ «Комерційно-виробниче підприємство «Медобори» для проїзду (проходу) до земельної ділянки, що знаходиться в с. Великі Гаї Тернопільського району Тернопільської області та належить ОСОБА_4, від земель загального користування, згідно з додатком № 2 до висновку експерта № 4533/13-22 за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 27 червня 2014 року, складеної судовим експертом Тернопільського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Також, з матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду цієї справи судом першої інстанції позивач ОСОБА_4 неодноразово була присутня в судових засіданнях, а саме: 20 травня, 18 червня, 02 та 25 липня 2013 року.

У подальшому інтереси позивача ОСОБА_4 у судових засіданнях представляв представник ОСОБА_5, який був присутнім під час проголошення рішення.

04 серпня 2014 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 звернувся із заявою про видачу виконавчого листа (а. с. 70).

31 березня 2016 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 повторно звернувся із заявою про видачу виконавчого листа та отримав його 12 квітня 2016 року (а. с. 71).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи, зокрема з виконання судових рішень, можуть бути пред'явлені до виконання протягом року.

Згідно з частиною 2 статті 368 ЦПК України 2004 року за кожним судовим рішенням, яке набрало законної сили, за заявою осіб, на користь яких воно ухвалено, чи прокурора, який здійснював у цій справі представництво інтересів громадянина або держави в суді, видається один виконавчий лист.

Обов'язок звернутись із заявою до суду про видачу виконавчого листа та пред'явити виконавчий лист до виконання в межах строків, визначених статтею 22 Закону України «Про виконавче провадження», покладено саме на стягувача.

Згідно з частиною першою статті 371 ЦПК України 2004 року стягувачам, які пропустили строк для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який видав виконавчий лист, або до суду за місцем виконання і розглядається в судовому засіданні з повідомленням сторін, які беруть участь у справі. Їхня неявка не є перешкодою для вирішення питання про поновлення пропущеного строку. Суд розглядає таку заяву в десятиденний строк.

Відповідно до статей 72, 73 ЦПК України 2004 року право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи, що їх подала, не знайде підстав для поновлення строку.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що наведені стягувачем у заяві причини пропуску встановленого законом строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання не можуть вважатися поважними в розумінні вимог закону, а також те, що заявником не надано доказів поважності пропуску нею цього строку, а тому заяву слід залишити без розгляду.

Доводи касаційної скарги про те, що у стягувача були поважні причини пропуску строку не знайшли свого підтвердження та спростовані судами попередніх інстанцій.

Сам по собі факт отримання виконавчого листа представником стягувача лише 06 квітня 2016 року не є доказом неможливості отримання виконавчого листа самою ОСОБА_4 в строки, передбачені законом, а факт непередання їй виконавчого листа представником у цьому випадку жодного правового значення не має, оскільки виконавчий документ був ним отриманий уже поза межами передбаченого законом строку.

Необізнаність стягувача про існування передбаченого законом конкретного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання не може вважатися поважною причиною пропуску такого строку, оскільки в силу вимог статті 68 Конституції України незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності, а всі законодавчі акти оприлюднюються шляхом публікації в офіційних друкованих виданнях.

Суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що направлення виконавчого листа поштою за відсутності відповідного звернення стягувача нормативними документами, що передбачають порядок видачі виконавчого листа, не передбачено. Відсутність у змісті рішення суду вказівки на строк пред'явлення виконавчого листа до виконання не може вважатися поважною причиною пропуску відповідного строку з тих підстав, що стаття 215 ЦПК України 2004 року, яка встановлює вимоги до змісту судового рішення, не передбачає такої вимоги.

Крім того, розірвання на цей час договору про надання правової допомоги з особою, яка представляла її інтереси в справі, не є поважною причиною з тих підстав, що факт розірвання такого договору на даний час не стосується періоду, протягом якого виконавчий лист міг бути пред'явлений до виконання в силу вимог закону, а перебування позивача за кордоном протягом тривалого часу, доказом чого є довідка про працевлаштування, не може вважатися поважною причиною пропуску строку пред'явлення виконавчого листа до виконання з підстав, що така довідка не є належним і допустимим доказом факту відсутності позивача в Україні протягом строку пред'явлення виконавчого листа до виконання. Будь-які належні і допустимі докази, які б свідчили про відсутність позивача в Україні в період строку пред'явлення виконавчого листа до виконання (такі як закордонний паспорт позивача, довідка з Державної прикордонної служби України про перетин нею кордону України після ухвалення рішення в справі тощо) в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 28 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик