Дата документу 27.11.2018 Справа № 336/4364/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/194/18 Головуючий у 1 інстанції Дмитрюк О.В.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.
суддів: Крилової О.В.
Кухаря С.В.
при секретарі: Бурима В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку, -

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Мотор Січ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.
В позові, уточненому в ході судового розгляду, зазначав що він перебував у трудових відносинах з ПАТ «Мотор-Січ», де працював слюсарем-інструментальником, 23.04.2015 р. наказом № 425 був звільнений з роботи на підставі п.3 ст.36 КЗпП України (у зв`язку з призовом до Збройних Сил України).
З 07.05.2015 р. по 11.10.2016 р. він перебував на строковій службі у військовій частині НОМЕР_1 ПП України м. Київ.
Повернувшись у жовтні 2016 р. до місця свого проживання, з метою пошуку роботи, за власної ініціативи, він звернувся до відділу кадрів ПАТ «Мотор Січ» та з 26.10.2016 р. був прийнятий на роботу у цех № 50 слюсарем-інструментальником.
Посилаючись на те, що з 08.02.2015 р. відповідно до положень ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняття на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, на строк до закінчення особливого періоду, або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігається робоче місце (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форми власності, при його звільнені відповідачем не були враховані вказані гарантії, а звільнення є незаконним.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд, скасувати наказ ПАТ «Мотор Січ» від 23.04.2015 р. № 425 про звільнення його за п.3 ст.36 КЗпП України та поновити його на посаді слюсаря-інструментальника 5 розряду з 23.04.2015 р., стягнути з відповідача середній заробіток з 23.04.2015 р. по 11.10.2016 р. у розмірі 41563 грн. 57 коп., стягнути з відповідача судові витрати.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 був звільнений з посади слюсаря-інструментальника наказом ПАТ «Мотор Січ» № 425 від 23.04.2015 р. (а.с.10). В цей же день ним була отримана трудова книжка.
У період з 07.05.2015 р. по 11.10.2016 р. позивач перебував на строковій військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 ПП (а.с.5-9).
Після звільнення з лав ЗС України,з 26.10.2016 р. позивач прийнятий слюсарем-інструментальником до ПАТ «Мотор Січ».

З позовом до суду про поновлення на роботі з 23.04.2015 року та стягнення середнього заробітку ОСОБА_1 звернувся 08.08.2017 року. Тобто, більш ніж через два роки з моменту звільнення та отримання трудової книжці. І майже через рік, з моменту закінчення проходження військової служби.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду позивач зазначав, що про порушення відповідачем його трудових прав йому стало достовірно відомо лише у липні 2017 року.

Частиною першою статті 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України).

Даною статтею не визначається перелік поважних причин, які можуть бути підставою для поновлення строку, що свідчить про те, що їх поважність оцінюється судом у кожному конкретному випадку окремо залежно від фактичних обставин. Під поважними причинами пропуску строку, встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України, варто розуміти такі причини, що об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду і підтверджуються належними доказами.

Згідно роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд у кожному випадку зобов`язаний перевірити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Строки, встановлені статтею 233 КЗпП України, можуть бути поновлені лише при наявності поважних причин. При цьому, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які можна вважати поважними.

Вказана правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року по справі № 61-14061св18.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення суду у справі Жоффер де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 р.).

Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків порушує законні права та інтереси сторін і суперечить принципу (правової визначеності) права на справедливий суд, що закріплене в ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та згідно зі статтею 9 Конституції України є частиною національного законодавства України (п. 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» заява № 32053/13 ).

Суд першої інстанції, оцінивши доводи, позивачем в обґрунтування поважності причин пропуску строку на звернення до суду, правильно послався на те, що вказані позивачем причини не є такими, що об`єктивно унеможливлювали звернення до суду майже протягом року.

Доводи апеляційної скарги правового обґрунтування незаконності судового рішення не містять. Зокрема, скаржник зазначає, що від свідка ОСОБА_2 у липні 2017 року він дізнався не про порушення свого права, а про факт позитивного вирішення ОСОБА_2 свого особистого питання про поновлення на роботі та виплати заробітку шляхом звернення до суду, що і було рекомендовано свідком зробити скаржнику.

Проте, цей довід не спростовує висновок колегії з наведених вище підстав.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права,які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 374,375,381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 29 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: