Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

місто Київ

справа № 127/16648/15-ц

провадження № 61-1603св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Жмудя О. О. від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Нікушина В. П., Панасюка О. С. від 18 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 у липні 2015 року звернулася до суду із позовною заявою до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 про визнання договорів поруки припиненими.

Позов, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, обґрунтовувався тим, що 02 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 укладений кредитний договір № 014/035/-43/50211, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 23 345, 00 доларів США зі строком повернення до 01 липня 2027 року й сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання цього договору між банком та ОСОБА_4 03 липня 2007 року укладено договір поруки.

Між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником всіх прав та обов'язків якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_6 18 грудня 2007 року укладений інший кредитний договір № 014/035-43/50545, згідно з умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 30 000, 00 доларів США зі строком повернення до 19 грудня 2017 року й сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами. На забезпечення виконання цього договору між банком та ОСОБА_4 19 грудня 2007 року укладено договір поруки.

Позивач просила визнати припиненим договір поруки від 03 липня 2007 року з тих підстав, що кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явив вимогу до поручителя.

В частині вимог про визнання припиненим договору поруки від 19 грудня 2007 року ОСОБА_4 посилалась на те, що до кредитного договору без її згоди банком внесено зміни, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності як поручителя.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що, зважаючи на неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань за основним договором, строк пред'явлення кредитором вимоги до поручителя про повернення отриманих у кредит коштів обчислюється з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Банком застосовано право на повернення кредиту за договором від 02 липня 2007 року № 014/035/-43/50211 достроково, 30 березня 2015 року, та на адресу позивача направлено вимогу про виконання грошових зобов'язань за договором поруки. В межах шестимісячного строку банком було подано позовну заяву про стягнення кредитної заборгованості солідарно з позичальника і поручителя.

Щодо другого договору поруки суд першої інстанції зробив висновок про те, що ОСОБА_4 надавала свою згоду на внесення змін до кредитного договору від 18 грудня 2007 року № 014/035-43/50545, а отже підстави для визнання згаданого договору поруки припиненим відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що за договором поруки від 03 липня 2007 року банк пред'явив вимогу до поручителя в межах строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України. За договором від 19 грудня 2007 року суд зробив висновок про відсутність підстав для припинення поруки, оскільки позивачка була поінформована про укладення додаткової угоди, ознайомлена з її умовами, заперечень до її змісту не висловила.

ОСОБА_4, не погодившись із зазначеними рішеннями судів, 07 грудня 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, зокрема, заявник вказує на те, що суди під час ухвалення оскаржуваних судових рішень не врахували її доводів про те, що зміна обсягу зобов'язань за кредитним договором від 18 грудня 2007 року № 014/035-43/50545 здійснена без її згоди як поручителя, а за договором від 02 липня 2007 року № 014/035/-43/50211 банк звернувся до неї із пропуском шестимісячного строку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в справі.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 12 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій в частині вимог про визнання припиненим договору поруки від 03 липня 2007 року встановлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 02 липня 2007 року укладено кредитний договір № 014/035/-43/50211, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 23 345, 00 доларів США, зі строком повернення до 01 липня 2027 року і сплатою 12,5 % річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 03 липня 2007 року між ВАТ «РайффайзенБанк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір поруки.

Узв'язку з невиконанням боржником умов кредитного договору від 02 липня 2007 року №014/035/-43/50211 30 березня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на адресу ОСОБА_4 направлено вимогу про виконання грошових зобов'язань за цим кредитним договором.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судами встановлено, що 30 березня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пред'явлено ОСОБА_4 вимогу, в якій повідомлено про наявність заборгованості та про необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 014/035/-43/50211 протягом 5 банківських днів, починаючи з моменту одержання цієї вимоги, та погашення кредитної заборгованості у повному обсязі. Зазначене підтверджує і ОСОБА_4 у касаційній скарзі.

Враховуючи, що таке рішення про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 014/035/-43/50211 приймалося саме банком, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача, це зумовлювало виникнення обов'язку у банка пред'явити позов до поручителя протягом строку дії поруки.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 02 липня 2007 року № 014/035/-43/50211.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу строк пред'явлення вимоги підлягає обрахуванню від цієї дати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-3цс13. Підстав відступити від такого правового висновку під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Пунктом 4.1 оспорюваного договору поруки від 03 липня 2007 року, укладеним між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4, встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання.

Однак, як вірно встановлено судом апеляційної інстанції, за абзацом другим пункту 4.1 договору порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (частина 4 статті 559 ЦК України).

Наведене свідчить, що сторони дійшли згоди щодо встановлення строку дії поруки, який складає три роки з дня настання строку виконання основного зобов'язання, а отже, посилання заявника на припинення договору поруки від 03 липня 2007 року з підстав пропуску банком шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя є необґрунтованими та відхиляються Верховним Судом.

Інший довід касаційної скарги щодо пропуску банком шестимісячного строку пред'явлення вимоги за періодичними платежами спростовується наведеними висновками судів щодо трирічного строку дії поруки, а тому не може слугувати достатньою та обґрунтованою підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Судами першої та апеляційної інстанцій в частині вимог про визнання припиненим договору поруки від 19 грудня 2007 року встановлено, що між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 18 грудня 2007 року укладено інший кредитний договір № 014/035-43/50545, відповідно до умов якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 30 000, 00 доларів США, зі строком повернення до 19 грудня 2017 року, сплатою 14, 0 % річних за користування кредитними коштами.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 укладено договір поруки від 19 грудня 2007 року.

Між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_6 26 січня 2009 року укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №014/035-43/50545 від 18 грудня 2007 року, згідно з якою строк користування кредитом збільшений на 11 років, тобто до 19 грудня 2028 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у цій частині,суди першої та апеляційної інстанцій зробили висновки, що нотаріально посвідченою заявою від 26 січня 2009 року та згодою до додаткової угоди № 2 ОСОБА_4 фактично надала згоду на внесення змін до кредитного договору № 014/035-43/50545 від 18 грудня 2007 року.

За текстом нотаріально посвідченої заяви від 26 січня 2009 року ОСОБА_4 з умовами додаткової угоди №1 до кредитного договору № 014/035-43/50545 від 18 грудня 2007 року, укладеної 26 січня 2009 року між позичальником та банком, ознайомлена, заперечень до її змісту не висловила, погодившись таким чином з такими змінами.

Отже, ОСОБА_4 як поручитель на момент укладення додаткової угоди №1 до кредитного договору була поінформованою про збільшення строку кредитування та надала очевидну згоду на такі зміни у письмовому вигляді, що свідчить про її волевиявлення.

Судом також враховано, що закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору. Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Однак заявником не доведено та судами першої і апеляційної інстанцій не встановлено, що внаслідок збільшення строку кредитування було збільшено обсяг її відповідальності у спірних правовідносинах, такі обставини не були позивачем обґрунтовані, отже є припущенням.

Таким чином, доводи заявника у цій частині є безпідставними, а порука за згаданим кредитним договором не є припиненою.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом якої зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та приймаючи на себе усі юридичні наслідки власних дій.

Встановивши фактичні обставини, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили правову природу цивільних відносин між сторонами, норми, якими має бути врегульовано спір та правильно вирішили його.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 18 листопада 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик