справа № 208/1955/17
№ провадження 2/208/361/18
РІШЕННЯ

Іменем України

18 травня 2018 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, у складі:

Головуючого, судді Івченко Т.П.,

За участі:

Секретаря судового засідання Стомаченко О.В.,

Представника позивача ОСОБА_1

Відповідачки ОСОБА_2,

Представника відповідача ОСОБА_3,

Розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Камянське Дніпропетровської області цивільну справу, в порядку пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про стягнення боргу», суд

ВСТАНОВИВ:

10.04.2017 року ОСОБА_4 звернулася до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 «про стягнення боргу», уточнив який просила стягнути з відповідача на свою користь грошову суму у розмірі 143360 грн., з яких: 78000 грн. основного боргу, 6744,34 грн. 3% річних, 58616,44 грн. інфляційні витрати.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог, зазначила, що 10.05.2012 року відповідач ОСОБА_2 взяла у неї в борг 80000 грн. Факт передачі коштів відбувся при свідках ОСОБА_5 та ОСОБА_6, про що відповідач власноруч написала розписку.

Відповідно до розписки, ОСОБА_2 зобовязалась повернути грошові кошти протягом 12-ти місяців.

28.04.2013 року відповідач повернула частину боргу у розмірі 1000 грн., 10.05.2014 року відповідач повернула ще частину боргу у розмірі 1000 грн.

Станом на день звернення ОСОБА_4 із позовом, з урахуванням частково повернутих коштів, заборгованість ОСОБА_2 перед позивачем за розпискою від 10.05.2012 року складає 78000 грн.

Крім того, відповідач повинна сплатити три проценти річних від простроченої суми - 6744,34 грн. та інфляційні витрати в розмірі 58616,44 грн.

Загальна суму заборгованості ОСОБА_2 перед ОСОБА_4 складає 143360 грн.

Відповідач подала відзиві на позов, де зазначила, що вона не визнає заявлені вимоги, просив відмовити у його задоволенні з тих мотивів, що борг позивачу повернений у березні 2013 року в повному обсязі, після чого остання передала відповідачу розписку, а розписка, надана позивачем суду, містить дописи про сплату частини боргу від 28.04.2013 року та 10.05.2014 року, яких вона не здійснювала, бо всю суму виплатила одноразово. Крім того, в період з березня 2013 року жодного разу до звернення із позовом, позивачка до неї з цього питання не зверталася. Вважає, що зобовязання перед позивачем виконано в повному обсязі. Крім того, просила відмовити у задоволенні позову і через пропуск позивачем строку позовної давності.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В ході судового розгляду представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги ОСОБА_4 в повному обсязі, просила суд позов задовольнити. Пояснити наявність як у позивачки так і у відповідачки оригіналу боргової розписки, яку остання надала для огляду суду та представнику позивача, як на підтвердження виконання зобовязань за борговою розпискою перед ОСОБА_4, яка їй була повернута позивачкою після виконання боргових зобовязань у повному обсязі, представник позивача не змогла. Щодо кількості розписок на час оформлення позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, також пояснень не надала. Також суду пояснила, що наявний у позивачки оригінал боргової розписки містіть записи про те що відповідачка сплачувала на користь ОСОБА_4 в погашення боргу два платежі по 1000 гривень кожний, а саме 28.04.2013 року та 10.05.2013 року, та що саме ці записи були зроблені власноруч позивачкою ОСОБА_4 і не містять підпису відповідачки. Вважає що не звернення позивачки із позовом протягом трьох років після спливу строку повернення суми визначеної у розписці як 10.05.2013 рік, тобто з часу позики 12 місяців, обумовлено тим, що останній платіж відповідачка здійснила 10.05.2014 року, як свідчить власноручний запис на розписці зроблений позивачкою, а тому враховуючи ці обставини, подав позов 04.04.2017 року, позивачка звернулася у суд із позовом в передбачений строк, тобто протягом 3-ох років з останнього платежу.

Відповідач ОСОБА_2 та представник відповідача ОСОБА_3 в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували в повному обсязі, підтримав відзив на позов.

В ході судового розгляду ОСОБА_2 наголошувала, що сам факт отримання від ОСОБА_4 позики в сумі 80000 гривень 10.05.2012 року вона не оспорює. Також вона не заперечує що боргову розписку вона писала власноруч, у присутності позивачки, яку передала останній під час отримання зазначеної суми. Також в зазначеній розписці вона не писала строку повернення боргу, так як на той час була в дружніх стосунках з позивачкою і остання зазначила, що вона може повернути гроші в будь-який період. В свою чергу, розуміючи тягар боргу, вона здійснила дії на продаж автомобіля, для погашення боргу перед позивачкою, який повернула одноразово сплатив останні суму 80000 гривень у повному обсязі, після чого ОСОБА_4 і повернула їй боргову розписку, яку вона надає суду для огляду та для огляду стороні позивачки. Стверджує що розписку писали в одному екземплярі, у присутності двох свідків, один з який на теперішній час є померлим, а інший одразу після оформлення боргової розписки виїхав за межі держави, тому наявна в неї розписка і містить ці оригінальні підписи, які ніяким чином не можуть бути на розписці у позивачки. Крім того, розписку надано стороною позивачки вона не писала і це не її розписка.

Судом розяснювалося право на експертні дослідження, але сторони не скористувалися своїм правом і відповідних клопотань не заявили.

Вислухав сторони, дослідив матеріали справи, докази надані сторонами, суд приходить до наступного:

Як встановлено в ході судового розгляду 10.05.2012 року між сторонами ОСОБА_2, як позичальником, та ОСОБА_4С, як позикодавцем, у присутні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8, було досягнута угода про надання останньою відповідачці у борг грошової суми в розмірі 80000 гривень, яка після досягнення між сторонами всіх істотних умов, була оформлена письмово у формі боргової розписки.

Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з вимогами ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

На підтвердження досягнутої умови договору позики, саме 10.05.2012 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_7 суму 80000 гривень, а ОСОБА_7 передала ОСОБА_4 боргову розписку.

В судовому засіданні представником позивача надано для огляду оригінал боргової розписки від імені ОСОБА_2 датованої 10.05.2012 року (а.с. 6), яку оглянув позивачка не підтвердила та зазначила що ця розписка їй не відома.

Зі свого боку представник позивача, діючи в інтересах позивачки, будучи обізнаними зі своїми правами та обовязками, в тому числі і вимогами ст. 81 ЦПК України, не надали доказ того, що заявлена позивачкою розписка написана саме відповідачкою.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

В той же час, з боку відповідачки ОСОБА_2 також надано суду оригінал боргової розписки за змістом якої 10.05.2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 80000 гривень у борг. Зазначена розписка містить підпис ОСОБА_2 та підписи від імені осіб зазначених як свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_9. Зазначений оригінал розписки надано ОСОБА_2 на підтвердження своєї позиції та як доказ виконання нею перед позивачкою, станом на березень 2013 року, своїх боргових зобовязань у повному обсязі.

Як зазначила відповідачка, надана суду для огляду розписка в оригіналі до березня 2013 року зберігалася у ОСОБА_4, яка її повернула ОСОБА_2 після повного погашення боргу, який був виплачений відповідачкою на користь позикодавця одноразовим платежем.

З боку сторони позивача така позиція відповідача не спростована.

Така позиція відповідачки узгоджується із приписами ст. 545 ЦК України.

Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобовязання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. При цьому наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

Тому враховуючи вимоги ст. 545 ЦК України, наявність у відповідачки оригінал боргового документу, що стверджувалося ОСОБА_2, та не спростовано позивачем, суд вважає позовні вимоги такими що не є обґрунтованими а позиція позивача не є доведеною в ході судового розгляду.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 стверджувала що з позивачкою вони проживають в одному будинку, і жодного разу з березня 2013 року по 04.04.2017 року, до часу подачі позову, ОСОБА_4 маючи обєктивну можливість вимоги до неї, не заявила про свої вимоги.

Зазначена позиція відповідачки також в ході судового розгляду стороною позивача не оспорювалася і доказів на підтвердження звернення позивачки із вимогами до відповідача про повернення суми боргу в зазначений період, не підтверджена.

Крім того, згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Доказів того, що з боку ОСОБА_2 дійсно були сплачені суми по 1000 гривень 28.04.2013 року та 10.05.2014 року суду не надані, а зазначені дати не узгоджуються із строком виконання зобовязань, вказаного у розписці позивачки. Також з боку позивача не надано підтверджень звернень до відповідачки з вимогами щодо повернення суми заявленої у позові, в період із визначеного строку повернення боргу як 10.05.2012 року по 04.04.2017 року включно, а тому виходячи із приписів ст.ст. 256, 257 ЦК України, враховуючи не надання стороною позивача доказів на здійснення саме зазначених у розписці платежів з боку ОСОБА_2, не подання позивачем клопотання про поновлення строку на звернення із позовом, не спростування позиції відповідачки, позиція позивачки в цій частині на знайшла свого підтвердження.

Дослідженням доказів, які були додані позивачем до позовної заяви, встановлено, що позивач не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач писала надану позивачем суду розписку та що ОСОБА_2 повертала позивачу кошти 28.04.2013 року та 10.05.2014 року по 1000 грн., з боку позивача не були залученні свідки, клопотань про проведення відповідних експертиз для встановлення істини у справі не заявлялися, будь-яких інших доказів стороною позивача не подавалися.

З урахуванням вищенаведеного, приймаючи до уваги наявність у відповідача боргового документа, що є підтвердженням виконання ним свого обовязку перед ОСОБА_4 та, відповідно, відсутністю у позивача права вимагати як сплати суми боргу, так і 3 % річних з інфляційними втратами, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, враховуючи що відповідачкою надано суду оригінал боргової розписки як доказ виконання боргових зобовязань перед позивачем у повному обсязі, недоведеності позиції позивача, керуючись ст.ст. 264, 266, 525, 526, 545, 625, 1046, 1050 ЦК України, ст. ст. 12, 13, 76-81, 130-131, 141, 223, 265-269 ЦПК України, суд

вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 «про стягнення боргу» - відмовити.

позивач ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_1, зареєстрованої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_2;

відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер платника податків НОМЕР_2, зареєстрованої за адресою ІНФОРМАЦІЯ_4.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручена у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:

на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя Івченко Т. П.