АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2018 року м. Київ

Справа № 22-4017 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Мирошниченко О.В.

Унікальний № 752/23268/17-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору в частині,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q? і; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ку;Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &q?. ;Прикінцеві та перехідні положення&q?ре; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &qu 1;Перехідні положення&q?ре; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПАТ«ОТП Банк», ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про визнання недійсним договору в частині.

Просив визнати частково недійсним договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18 березня 2011 року укладений між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором №ML-003/480/2006 від 26.12.2006 року укладеним між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1, згідно з додатком № 1 під номером 649 стосовно ОСОБА_1

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 26 грудня 2006 р. між ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП Банк» укладено кредитний договір № ML-003/480/2006 для купівлі нерухомого майна в сумі 147 424,00 долари США.

З метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором 26.12.2006 року був укладений договір іпотеки № PCL-003/480/2006, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира АДРЕСА_1.

18.03.2011 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» був укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. Згідно з додатком № 1 в порядку та на умовах, визначених Договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (у тому числі за кредитним договором № ML-003/480/2006 від 26.12.2006 року укладеним із ОСОБА_1.), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Позивач зазначив, що у квітня 2017 року після дзвінків на його номер телефону з Факторингової компанії дізнався, що існує договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р. згідно з додатком № 1 під № 649, переданий кредитний договір № ML-003/480/2006.

Зазначав, що на момент укладання між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» договору купівлі - продажу кредитного портфелю існували обмеження щодо укладання такого договору, встановлені п.1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядження Держфінпослуг від 03.04.2009 р. № 231, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржників-фізичних осіб.

Посилаючись на це наполягав, що укладений 18.03.2011 р. договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги не можна вважати законним, а тому він повинен бути визнаний судом недійсним в частині, що стосується прав, свобод та інтересів боржника ОСОБА_1

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, ухвалення з порушенням норм матеріального права, просив його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

В обґрунтування заявлених вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції не витребував докази необхідних для вирішення справи, а саме оригінал договору купівлі-продажу кредитного портфелю, для огляду та не з'ясував підстави перетворення іпотечного договору на споживчий, без повідомлення позивача.

Апелянт акцентував увагу на квитанції від 10.06.2010 р. про сплату кредитних коштів після продажу іпотечної квартири, оскільки цей факт має істотне значення для правильного вирішення справи, так як в подальшому платежі не здійснювались та додаткові угоди, та інші договори не укладалися.

Зазначав, що суд першої інстанції не встановив наявність у відповідача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями та вважав, що оскаржуваний договір не відповідає вимогам ст. 514 ЦК України де визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом першої інстанції не з'ясовано належним чином обсяг і зміст прав, які перейшли до нового кредитора та їх існування на момент переходу.

В судовому засіданні представники апелянта підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлялись про час, дату та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників апелянта, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що 26.12.2006 р. між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ML-003/480/2006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 147 424,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 5,99 % річних строком до 26.12.2031 р., з цільовим призначенням купівля нерухомого майна, а саме: двохкімнатної квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6-9)

З метою забезпечення виконання позичальником умов укладеного кредитного договору, 26.12.2006 р. між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки №PCL-003/480/2006, за умовами якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1 (а.с.21-23) Даний договір був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Явдюк Н.А. 26.12.2006 р. та зареєстрований в реєстрі за №4277, із накладенням заборони відчуження зазначеної в договорі квартири, яка зареєстрована в реєстрі за №4278.

18.03.2011 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк», було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (а.с.10-16)

Відповідно до п.3.1 ст.3 даного договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких міститься у додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити на користь продавця винагороду.

Згідно Витягу з додатку 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 18.03.2011 р., одним із кредитних договорів, які входили до складу кредитного портфелю був договір № ML-003/480/2006 від 26.12.2006 р. укладений зі ОСОБА_1 (а.с.17)

Внаслідок невиконання ОСОБА_1 взятих на себе зобов'язань за кредитним договором виникла заборгованість, для стягнення якої ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося з позовом до суду.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2014 р. позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було задоволено, стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість по кредитному договору №ML-003/480/2006 від 26.12.2006 р. в розмірі 106 123,17 доларів США, що станом на 15.07.2014 р. становить - 1 241 242,91 грн., заборгованість по сплаті пені в розмірі - 4 530 536,63 грн., судовий збір в сумі - 3 654,00 грн. та витрати, пов'язані з розглядом справи в розмірі - 630,00 грн., а всього в розмірі - 5 776 063,54 грн. (а.с.18-19)

Відмовляючи в задоволенні позовупро визнання недійсним договору в частині суд першої інстанції виходив з того, що сторони під час укладення договору є вільними у виборі контрагентів та умов договору, будь-яких обмежень чинне законодавством щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, не містить.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» має право здійснювати всі види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія без отримання ліцензій та/або дозволів, в тому числі надання факторингу. Розпорядження №231 від 03.04.2009 р. Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України не містить обмежень по фінансовій операції, лише роз'яснює її, а тому не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Суд першої інстанції акцентував, що доказів порушення законних прав та інтересів позивача не надано, а тому підстави встановлені законодавством для визнання договору недійсним відсутні.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення: чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає повністю, на думку колегії суддів, суд першої інстанції правильно визначився з виниклими правовідносинами сторін, забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів та в межах заявлених вимог і ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з правильним застосуванням норм матеріального законодавства.

Правовідносини стосовно фінансування під відступлення права грошової вимоги урегульовано главою 73 ЦК України.

Так, частиною першою ст.1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ч. 1 ст. 1084 ЦК України).

Разом із тим щодо суб'єктного складу таких правовідносин ч. 3 ст.1079 ЦК України визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» встановлює загальні правові засади у сфері надання фінансових послуг, здійснення регулятивних та наглядових функцій за діяльністю з надання фінансових послуг.

Зокрема, у п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

За п. 11 ч. 1 ста. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

У ч. 1 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

Таким чином, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до державного реєстру фінансових установ.

Як вбачається зі Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «ОТП Факторинг Україна» ФК №241 від 03.12.2009 р. та додатку до Свідоцтва про реєстрацію фінансової установи (а.с.48), види фінансових послуг, які має право здійснювати фінансова компанія - ТОВ «ОТП Факторинг Україна», без отримання ліцензії та/або дозволів відповідно до законодавства є надання факторингу.

Доводи апелянта стосовно можливості укладання договорів факторингу виключно щодо прав грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання, колегією суддів вважаються безпідставними, з огляду на наступне.

Глава 73 розділу ІІІ книги п'ятої ЦК України не обмежує передачу прав кредитора у зобов'язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором.

Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» (далі - Розпорядження № 231), на недотримання якого посилався апелянт як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято у відповідності з п.6 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг.

Тобто пп. 2 п. 1 Розпорядження № 231 операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників - суб'єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою).

Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені п. 1 вказаного розпорядження.

Враховуючи викладене, Розпорядження № 231 не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами спірних договорів факторингу при їх вчиненні.

Крім того, пункт 1 Розпорядження №231 виключено на підставі розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 року №352.

Аналогічна правова позиція міститься в Постанові Верховного Суду №464/2872/15-ц від 04.04.2018 року.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

ТОВ «ОТП Факторинг Україна» є фінансовою установою, має право здійснювати без отримання ліцензії та/або дозволів фінансові послуги, зокрема факторинг, що відповідає положенням п. 11 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ліцензія на здійснення операцій з валютними цінностями необхідна при укладенні кредитного договору, а в даному випадку між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк»був укладений договір факторингу, що не передбачає наявність індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Частиною 2 ст. 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15.

Апелянт не здійснював належні виплати за кредитним договором, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка на підставі заочного рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2014 р. була стягнута зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОПТ Факторинг Україна».

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України (в редакції 2017 р.) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України (в редакції 2017 р.) предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 04 червня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль