Справа № 296/2376/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"31" травня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого судді - Рожкової О.С.,

за участю секретарів Степанчук О.М., Тузенко А.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Сорочука О.В.,

розглянувши y відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" про визнання недійсним договору по наданню послуг позики та стягнення безпідставно отриманих коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся в суд із позовом до ТзОВ «Економкомфорт» про визнання недійсними договорів, стягнення коштів.

Свій позов обґрунтовує тим, що 29 січня 2018 року між ним та відповідачем укладено дві угоди позики №07022/18 на суму 150 000,00 грн. та №07023/18 на суму 150 000,00 грн., предметом яких є надання учаснику послуг програми "Комфорт" через систему програми розподілу свідоцтв на право отримання позики, отримання свідоцтва на право отримання позики. Відповідно до додатку №1 угод в "плані розрахунків" зазначено, що позивач одержує право на отримання 150 000,00 грн. позики за кожною угодою та виплачує регулярні платежі в кількості 180 разів. Згідно додатку №2 зазначено, що програма базується на внесках замовників, з метою отримання відповідної суми у позику з розстроченням платежу на певний період у порядку та умовах, передбачених договорами та цими умовами. Згідно актів приймання-передачі виконаних робіт від 29.01.2018 року договірна вартість робіт відповідно до виконання п.1.1 договору склала 10500 грн. з кожної угоди, які позивач сплатив відповідачу. Позивач зазначає, що угоди не відповідають Закону України "Про захист прав споживачів" внаслідок здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики та містять несправедливі умови, оскільки позивача запевнили, що потрібно укласти дві угоди, замість однієї. Крім того, отриманий внесок відповідачем з позивачем не погоджувався і не має реального виконання відповідачем будь-яких обов'язків, забезпечених цією оплатою, а є витратами, які відповідач покладає на учасників системи придбання, тим самим не включаючи власних коштів, що робить її пірамідальною схемою. При розірванні угоди для самого відповідача будь-яких негативних наслідків не передбачено. Посилаючись на викладені обставини позивач просить суд визнати угоди №07022/18 №07022 з додатками №1,2 від 29.01.2018 року та №07023/18 №07023 з додатками №1,2 від 29.01.2018 року укладені між ТзОВ «Економкомфорт» та позивачем недійсними, стягнути з відповідача на користь позивача 10500 грн. сплачених за угодою №07022/18 від 29.01.2018 року, 10500 грн. сплачених за угодою №07023/18 від 29.01.2018 року та понесені судові витрати по справі.

Ухвалою Корольовського районного суду м.Житомира від 26.03.2018 року відкрито провадження у справі.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, надав суду письмові заперечення (а.с.37-41). Зазначив, що на даний позивач не позбавлений права вимагати розірвання в односторонньому порядку договору і одержання суми сплачених чистих платежів у повному обсязі згідно розділу 9 Умов Програми"Комфорт".

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, і це підтверджується матеріалами справи, що 29 січня 2018 року сторони у справі уклали договори №07022/18 №07022 з додатками №1,2 та № 07023/18 №07023 з додатками №1,2 за умовами яких ТзОВ «Економкомфорт» взяло на себе зобов'язання за плату вчинити від імені ОСОБА_3 та за його рахунок юридичні дії, спрямовані на отримання ним позики, в розмірі визначеному у додатку №1, у тому числі: включити замовника до складу програми "Комфорт"; присвоїти та повідомити Замовнику персональний код в програмі; організувати та проводити Розподіли свідоцтв; здійснювати увесь необхідний об'єм документообігу та листування щодо участі Замовника у програмі; здійснити необхідні юридичні дії та провести оформлення необхідних юридичних документів щодо надання замовнику позики; представляти інтереси Замовника в будь-яких державних, судових та інших органах і підприємствах будь-якої форми власності, а також в органах виконавчої служби з питань, пов'язаних з виконанням даного договору; подавати в інтересах замовника заяви, клопотання та інші документи пов'язані з виконанням даного договору; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами у порядку і строки передбачені договором (а.с.6-17).

У п.1.3 договорів замовник доручив виконавцю використовувати суми своїх чистих платежів для формування фонду програми та його розподілу, а також для надання відповідних сум у позику згідно умов програми.

У розділі 2 договору №07022/18 та договору №07023/18 від 29.01.2018 року визначено права і обов'язки сторін.

Зокрема, ОСОБА_3, іменований «Замовником» зобов'язався своєчасно не пізніше 15 числа кожного місяця сплачувати Основний платіж, який включає в себе Чистий платіж, за рахунок якого формується фонд програми надання позик та Виконавчі витрати, які є платою за послуги, пов'язані з організацією діяльності Виконавця (п.2.1.1 договору) .

Згідно з п.2.1.2 №07022/18 та договору №07023/18 від 29.01.2018 року, Замовник зобов'язаний протягом 5 днів з часу отримання Свідоцтва на право отримання позики сплатити запропоновані платежі та Розподільчий платіж у розмірі, передбаченому у Додатку № 1.

Лише після отримання свідоцтва на право отримання позики до обов'язків Замовника віднесено підписання додатку № 3, укладення договору позики, а після укладення договору позики - укладення забезпечувальних право чинів (п.2.1.3, 21.4,2.1.5).

Тобто, у цих пунктах чітко викладено, що укладені договори не є договорами позики, що такі договори буде укладено після виконання певних умов Замовником.

У свою чергу, додатки № 1 до договорів, підписаних обома сторонами, містять відомості про розмір Чистих щомісячних платежів - які складають 833.33 грн., розмір Основного платежу ( це Чистий платіж плюс Виконавчі витрати), який у зв'язку з нульовими виконавчими витратами дорівнює Чистому платежу -1058,33 грн.), розмір Розподільчого платежу, який становить 10500,00 грн., загальну кількість платежів.

Також у договорах передбачені права Замовника передавати права і обов'язки третім особам, отримання необхідної інформації стосовно виконання даного договору, достроково сплачувати платежі, обов'язки Виконавця, відповідальність сторін, прикінцеві положення.

Крім того, як вбачається з умов договорів (п.5.5) договір може бути розірвано в односторонньому порядку зі сторони замовника протягом п'яти календарних днів з дня їх укладання без сплати будь-яких штрафних санкцій.

Договори №07022/18 від 29.01.2018 та №07023/18 від 29.01.2018, містять посилання на Додаток № 2, який являє собою Умови програми «Комфорт» (далі-Умови).

Ці Умови підписані сторонами - позивачем і відповідачем і містять крім іншого, визначення термінів.

Зокрема, Виконавчі витрати - це щомісячна плата за послуги виконавця (дорівнює нулю). Фонд програми - сума сплачених Чистих платежів замовників, які знаходяться на банківському рахунку Виконавця, з якого формується подальше надання позики, однак право власності до Виконавця на них не переходить та ці кошти не використовуються для організації господарської діяльності Виконавця. Розподільчий платіж (його розмір становить 14850 грн. згідно з додатком № 1) - це платіж, який сплачується Замовником на користь Виконавця протягом 5 днів з часу отримання свідоцтва на право отримання позики. На час розгляду справи цей платіж не сплачувався. Також Умови програми «Комфорт» включають в себе детальну інформацію порядку та процедури видачі свідоцтва на право отримання позики, надання самої позики, відповідальність у вигляді штрафних санкцій у випадку невиконання зобов'язань за самим договором позики, а також визначають порядок розірвання договору, який передбачає повернення усіх сплачених чистих платежів. Тобто, у разі розірвання договору замовник має право отримати усі внесені кошти, окрім розподільчого платежу, який за своєю природою є оплатою за проведену виконавцем роботу.

Ці Умови не містять положень, які передбачають сплату процентів за надану позику - тобто отримання доходу унаслідок оформлення договору позики. Договори №07022/18 від 29.01.2018 та №07023/18 від 29.01.2018 не передбачають ні створення груп учасників, ні адміністрування груп, а також присвоєння персонального коду у групі, тому вказівка позивача в позовній заяві що вчинення таких дій було передбачено договорами не відповідає умовам договорів.

Судом встановлено, що після укладення договорів позивач ОСОБА_3 сплатив відповідачу 6349,98 грн. чистих платежів за договором №07022/18 від 29.01.2018 та №07023/18 від 29.01.2018.

На виконання вимог даних договорів ОСОБА_3 сплатив відповідача 10500,00 грн., що підтверджується квитанцією № 15028579 від 29.01.2018 року та 10500,00 грн., що підтверджується квитанцією № 15028570 від 29.01.2018 року (а.с.18).

Аналізуючи зміст договору №07022/18 від 29.01.2018 та договору №07023/18 від 29.01.2018, укладеного між сторонами у справі, суд приходить до висновку що предметом цього договору є надання відповідачем консультативних, інформаційних послуг, копіювання документів, представництво у судах та державних органах, а тому доводи позивача про те, що за своєю суттю зазначений договір є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах не відповідає фактичним обставинам справи та спростовується змістом п.1.1. розділу І договорів.

У п.2.2 розділу 2 цих договорів сторони домовились про оплату за надані послуги у розмірі 10500,00 грн. і це узгоджується з положеннями ст. 627 ЦК України, згідно з положеннями якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Акти приймання-передачі виконаних робіт від 29 січня 2018 року підтверджують надання в повному обсязі послуг, передбачених п.1.1 договорів №07022/18, №07023/18 (а.с.20,21).

Погодившись з умовами щодо оплати наданих послуг саме у такому розмірі, позивач виконав домовленість сторін щодо оплати, передбаченої у розділі І п.1.1 договору №07022/18 від 29.01.2018 та №07023/18 від 29.01.2018.

Оскільки обставин, на які позивач посилався як на підставу для визнання недійсними договорів не встановлено, тому вимоги про визнання цих договорів недійсним та стягнення сплачених коштів у сумі 21000,00 грн. є безпідставними.

У силу ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Пунктом 3 частини другої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг.

Згідно п.7 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 Постанови Пленуму).

У справі, яка розглядається, предметом спірних договорів є надання організаційних, правових, консультаційних послуг щодо участі у програмі «Комфорт», яка передбачає можливість одержання коштів у позику, а не адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, договори не передбачають створення груп учасників та придбання за рахунок залучених коштів товарів чи послуг з метою їх подальшого перерозподілу.

Із змісту договору №07022/18 від 29.01.2018 та договору №07023/18 від 29.01.2018 вбачається, що вони не містять умов придбання будь-якого товару, сплати замовником винагороди за надану позику або ж здійснення оплати за зберігання грошових коштів на рахунках виконавця, а Розподільчий платіж є оплатою за виконану роботу виконавцем і сплачується лише після виконання такої роботи.

Разом з тим, прибуток відповідач отримує не за надання фінансових послуг, відтак у своїх позовних вимогах позивач безпідставно посилається на положення ст.ст.19,22 Закону України "Про захист прав споживачів".

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договорів недійсними.

При розгляді справи № 6-2389цс15, №6-2629цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок у якому зазначив, що предметом спірних договорів, у справі, яка переглядається, є послуги з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, на час їх укладення закон вимагав отримання ліцензії для надання послуг з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах.

З мотивувальної частини постанов Верховного суду України у цих справах вбачається, що предметом спору були договори, укладені з ТзОВ «ЕкономКомфорт» у 2014 році. Предметом договорів було вчинення дій, спрямованих на придбання товару, зазначеного у додатках, а саме об'єктів нерухомості - будинків, створення груп учасників, забезпечення адміністрування групи. Договори передбачали отримання відповідачем доходів у відсотковому відношенні від проданого товару чи наданої позики. В умовах Програми передбачалося, що послуги, які є предметом договору, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання цих товарів.

З мотивувальної частини постанови ВСУ № 2531цс15 від 06.04.2016 року вбачається, що оспорені договори передбачали створення груп учасників, забезпечення адміністрування групи, а також отримання відповідачем доходів у відсотковому відношенні від проданого товару чи наданої позики.

В оспорених договорах та в Умовах програми «Комфорт» , яка є додатком до цих договорів не передбачалося створення груп учасників, адміністрування групи та придбання товарів, відсутня умова про отримання відповідачем прибутку виходячи із вартості позики, тому суд приходить до висновку, що правовідносини, що виникли між сторонами у цій справі є відмінним від тих правовідносин, які були предметом розгляду зазначених справ Верховним Судом України, оскільки діяльність відповідача не містить ознак фінансової послуги, яка підлягає ліцензуванню, відтак ці правові висновки не підлягають застосуванню.

На підтвердження своїх доводів про відмінність договорів, які укладалися у 2014 році від змісту договорів №07022/18 від 29.01.2018 та 07023/18 від 29.01.2018, відповідач подав бланки договорів зразка 2014 рокута договору і Умов програми розробленого зразка після 01.05.2015 р. (а.с. 101-107).

З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки із змісту оспорених договорів та системного аналізу усіх їх положень вбачається, що вони викладені у чіткий, зрозумілій формі, без використання двозначних способів інформації, містять детальну інформацію, яка необхідна для здійснення свідомого вибору.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 76 - 91, 141, 258, 259, 265, 268, 273, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову до Товариства з обмеженою відповідальністю "Економкомфорт" у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м.Житомира.

Головуючий суддя О. С. Рожкова