Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 362/4518/15-ц

провадження № 61-12863св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

треті особи: Служба у справах дітей Васильківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Бориспільської міської державної адміністрації Київської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року у складі судді Добриднюк Н. О. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року у складі колегії суддів: Гончар Н. І., Сіренка Ю. В., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який уточнила у процесі розгляду справи, до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Васильківської міської ради Київської області, Служба у справах дітей Бориспільської міської державної адміністрації Київської області, про позбавлення батьківських прав та стягнення неустойки за прострочення сплати аліментів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилалася на те, що з 24 липня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який було розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилася донька ОСОБА_3. Дитина проживає з нею. Відповідач не цікавився життям доньки, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватися з дитиною та не приймав участі у її вихованні. З 2012 року вона з донькою проживають з бабою та дідом у двокімнатній квартирі. Дитині забезпечені гідні умови проживання, навчання, розвитку та гармонійна атмосфера. Відповідач не був позбавлений інформації стосовно місця перебування її та дитини, а з її боку ніколи не створювалися перешкоди у спілкуванні дитини з батьком та його участі в її вихованні. Згідно з висновком виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 25 травня 2015 року № 246/01.01.16 орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої ОСОБА_3 Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2013 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі в розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з 23 квітня 2013 року до досягнення донькою повноліття. Однак відповідач не виконував покладених на нього судом обов'язків, аліменти жодного разу не сплатив, внаслідок чого станом на 01 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 24 233 грн 33 коп. Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2014 року ОСОБА_2 оголошено в розшук як боржника. У зв'язку з простроченням сплати аліментів розмір неустойки (пені) становить 92 759 грн 54 коп. З часу ухвалення рішення про стягнення аліментів істотно змінилося її матеріальне становище (зменшилися доходи), подорожчав продовольчий кошик, з'явилися додаткові витрати на розвиток дитини. Тому просила збільшити розмір аліментів з 1 тис. грн до 2 тис. грн, позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 і стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 11 338 грн за період з 01 квітня 2013 року по 01 листопада 2016 року.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом, який уточнив у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часу побачень з дитиною, визначення місця проживання дитини на час виїзду матері за кордон.

Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_2 посилався на те, що 01 грудня 2016 року виконавчим комітетом Васильківської міської ради було прийнято рішення про визначення способу його участі у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою ОСОБА_3 Вказаним рішенням йому було призначено часи побачень з дитиною кожної другої та четвертої суботи і неділі місяця з 10 до 17 години, а в літній період - до одного місяця за домовленістю батьків. 24 грудня 2014 року він намагався скористатися своїм правом на зустріч з дитиною за місцем її фактичного проживання, однак ОСОБА_1 були створені перепони щодо виконання рішення органу опіки та піклування. Враховуючи викладене, просив встановити йому час побачень з малолітньою донькою кожної другої та четвертої суботи і неділі місяця з 10 до 18 години, в літній період - строком на 30 днів, а на час виїзду ОСОБА_1 за кордон - встановити місце проживання дитини з ним.

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) в сумі 11 338 грн за період з 01 квітня 2013 року по 01 листопада 2016 року за прострочення сплати аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. В решті позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов задоволено частково. Встановлено ОСОБА_2 час спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3 кожної другої та четвертої суботи та неділі місяця з 10 до 17 години, а в літній період - строком до одного місяця за домовленістю батьків. В решті заявлених вимог відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2013 року у ОСОБА_2 виникло зобов'язання зі сплати аліментів, яке він не виконував належним чином, що є підставою для стягнення неустойки (пені). Враховуючи характер поведінки ОСОБА_2 та його ставлення до дитини, наявність певних перешкод у спілкуванні з нею, відсутність згоди батьків визначити час побачень з дитиною, а також те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який повинен відповідати інтересам дитини, місцевий суд дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав. Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часу побачень з нею, суд першої інстанції врахував рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 01 грудня 2016 року № 454. Відмовляючи ОСОБА_2 у визначенні місця проживання дитини з ним на час виїзду матері за кордон, місцевий суд виходив з того, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом з матір'ю ОСОБА_1, перебування якої за кордоном у зв'язку з працевлаштуванням має тимчасовий та періодичний характер. На час перебування ОСОБА_1 за кордоном дочка проживає з бабою та дідом, ходить у школу, розвивається та виховується. Постійним місцем проживання матері ОСОБА_1 є місце проживання баби та діда, які є її батьками.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скаргах доводами колегія суддів не вбачала. Доводи скарг носять суб'єктивний характер, не відповідають обставинам справи і не спростовують правильності висновків суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Вважала незаконними оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні її позову про позбавлення відповідача батьківських прав та в частині задоволення зустрічного позову про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часу побачень з нею.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції була розглянута заява ОСОБА_2 про уточнення зустрічних позовних вимог, однак ні їй, ні її представнику вона не була надана. В рішенні місцевого суду (вступна та резолютивна частина) зустрічний позов ОСОБА_2 названий «про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часів побачення з дитиною та визначення місця проживання дитини на час виїзду ОСОБА_1 за кордон», а в повному тексті цього рішення зустрічний позов названий «про визначення способу участі батька в вихованні дитини та призначення часів побачення з дитиною». Тому незрозуміло, які позови ОСОБА_2 були розглянуті місцевим судом. На вказані порушення норм процесуального права апеляційний суд уваги не звернув. У рішеннях судів не наведено наданих нею доказів та доказів, на підставі яких було задоволено позов ОСОБА_2 Відповідач ухилявся і ухиляється від виконання своїх обов'язків з виховання доньки, а тому суди повинні були позбавити його батьківських прав через заборгованість за аліментами. Відповідач не бажав і не бажає виховувати доньку, створив нову сім'ю, не має житлових умов для того, щоб малолітня ОСОБА_3 проживала у його квартирі.

У травні 2018 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив відмовити у її задоволенні, посилаючись на те, що скарга, подана від імені ОСОБА_1, насправді підписана її представником ОСОБА_4 Судами попередніх інстанцій було досліджено усі наявні в матеріалах справи докази, що зафіксовано технічними засобами. Більшість наданих ОСОБА_1. суду документів не містять жодної інформації, що стосується предмета доказування, і не завірені належним чином, а тому не можуть вважатися належними доказами.

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що з 24 липня 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 10 червня 2013 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька ОСОБА_3.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 06 серпня 2013 року із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання доньки у твердій грошовій сумі в розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з 23 квітня 2013 року до досягнення дитиною повноліття.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція про права дитини), яка відповідно до статті 9 Конституції України діє як складова національного законодавства України, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Статтею 3 вказаної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчим органами, першочергова увага приділяються якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки.

Як частиною третьою статті 10, частиною четвертою статті 60 ЦПК України 2004 року, так і частинами першою, шостою статті 81 чинного ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 злісного небажання ОСОБА_2 виконувати свої обов'язки по вихованню дитини.

Разом з тим судами встановлено, що до ОСОБА_2 раніше не застосовувалися попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України ).

Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини в діях батьків.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність об'єктивних і безсумнівних доказів винної поведінки ОСОБА_2 та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов'язками стосовно доньки ОСОБА_3, а отже, і про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.

Що стосується зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визначення способу участі батька у вихованні дитини та призначення часу побачень з нею, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне зазначити таке.

Рішенням виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 01 грудня 2016 року № 454 ОСОБА_2 визначено години спілкування з малолітньою донькою ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, кожної другої та четвертої суботи і неділі місяця з 10 години до 17 години, а в літній період - строком до одного місяця за домовленістю батьків.

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною другою статті 1 Конвенції про здійснення прав дітей, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 № 69-V, предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються.

Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини третьої статті 9 Конвенції про права дитини дитина, яка розлучається з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Згідно з частинами першою, другою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

З огляду на викладене суди попередніх інстанцій, врахувавши рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 01 грудня 2016 року № 454, дійшли обґрунтованого висновку, що визначений спосіб участі ОСОБА_2 у вихованні та спілкуванні з донькою є достатнім для відновлення порушеного права і відповідає інтересам дитини.

За змістом статті 213 ЦПК України 2004 року та статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Незазначення судом першої інстанції у вступній частині рішення суду предмета зустрічного позову (визначення місця проживання дитини на час виїзду ОСОБА_1 за кордон) не виплинуло на правильність вирішення спору, оскільки вказана вимога була розглянута судом і в її задоволенні відмовлено.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_2 ухилявся від виконання своїх обов'язків, а тому має бути позбавлений батьківських прав, не заслуговують на увагу, оскільки таке ухилення повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки. ОСОБА_1 не довела свідомого небажання відповідача виконувати свої обов'язки з виховання дитини і до нього раніше не застосовувалися заходи впливу щодо необхідності змінити своє ставлення до виховання дитини, а позбавлення батьківських прав є виключним і надзвичайним способом впливу на недобросовісних батьків. Тому суди дійшли обґрунтованого висновку про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав.

Зазначені заявником розбіжності у формулюваннях вступної та резолютивної частин проголошеного в судовому засіданні короткого тексту оскаржуваного рішення місцевого суду і виготовленого в подальшому повного текту цього рішення ніяким чином не вплинули на правильність вирішення справи по суті.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Заперечень щодо вирішення судами позовних вимог про збільшення розміру аліментів та стягнення неустойки (пені) за прострочення їх сплати, а також вимог про встановлення місця проживання дитини на час виїзду ОСОБА_1 за кордон у касаційній скарзі не наведено.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 17 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний