ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/612/18 Справа № 209/1177/17 Суддя у 1-й інстанції - Решетник Т.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Каратаєвої Л.О., Деркач Н.М.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року,-

В С Т А Н О В И В:

10 травня 2017 позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просить: визнати квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 33,2 кв.м., що придбана нею, ОСОБА_1, та її дітьми, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Іванко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1431, її, ОСОБА_1, особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 27 жовтня 1987 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 у Дніпровському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області. З 16 червня 1992 року вони почали проживати разом в квартирі АДРЕСА_5, яка належала на праві власності відповідачу та його матері. Однак, сімейне життя в них не склалося. Між ними постійно виникали сварки. За час спільного проживання вони переконалися, що у них немає спільних інтересів, мають зовсім протилежні погляди на сімейне життя. Вони втратили почуття любові один до одного та фактично припинили шлюбні відносини. Однією сім'єю з відповідачем вона прожила фактично п'ять років. Всі інші роки він неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі. При цьому перебуваючи в шлюбі вона тривалий час проживала сама без відповідача. З 24 листопада 2000 року вона припинила проживати разом з відповідачем однією сім'єю, тобто з дати зняття його з реєстрації за цією адресою. З цього часу вона та відповідач вже не вели сумісного господарства та мали окремий бюджет. В свою чергу вона продовжувала проживати за вказаною адресою до 22 грудня 2000 року. Після цього, вона стала проживати разом зі своїми дітьми в квартирі своєї матері за адресою: АДРЕСА_2. Вона намагалась влаштувати своє життя та придбати житло для подальшого проживання разом зі своїми дітьми. На той час вона отримувала достатній заробіток та відкладала кошти на придбання житла для своєї сім'ї. Так, 17 серпня 2001 року вона та її діти придбали у спільну сумісну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 33,2 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за №1431. Вказану квартиру вона придбала за власні кошти та в той час, коли разом з відповідачем вже не проживала. Частину коштів на придбання даної квартири їй зайняла її рідна сестра. Згідно довідки ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_5 було зареєстроване за нею, ОСОБА_1, а також її дітьми - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 року, реєстр № 1431, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 30 січня 2008 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області на підставі вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.04.2004 року шлюб між ними був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №28 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Згідно даного вироку відповідач був засуджений до позбавлення волі строком на 7 років. Після припинення шлюбних відносин вона втратила зв'язок з колишнім чоловіком. Місцезнаходження та засоби зв'язку відповідача їй також не відомі. На теперішній час виникла необхідність у відчуженні нерухомого майна. Однак, вільно розпоряджатись власного квартирою без згоди чоловіка вона не може. Тому, вимушена звернутись до суду для захисту своїх прав та інтересів. З листа відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради вбачається, що відповідно до реєстраційних документів, що знаходяться у розпорядженні відділу реєстрації станом на 07.04.2017 року, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 24 листопада 2000 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 із зазначенням адреси вибуття: АДРЕСА_8 Разом з тим повідомив, що інше місце реєстрації громадянина ОСОБА_2 у межах Дніпровського району не встановлене. 21 квітня 2017 року головою квартального комітету №16 ОСОБА_7 була видана довідка про те, що громадянин ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_7 не проживає. 10 квітня 2017 року відділ адресно-довідкової роботи управління з питань громадянства, паспортизації та реєстрації Головного управління в Дніпропетровській області Державної міграційної служби України в своєму листі надав інформацію про те, що громадянин ОСОБА_2, 1962 року народження на території Дніпропетровської області або знятим з реєстраційного обліку не значиться. Звідси вбачається, що останнім місцем реєстрації (проживання) Відповідача є наступна адреса: АДРЕСА_5 Окрім того, факт не проживання однією сім'єю за вищевказаною адресою можуть підтвердити наступні свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 (а.с.2-4).

Ухвалою суду (протокольна форма) від 05.09.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог залучено ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.86 зворот).

Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю - відмовлено (а.с. 92-94).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі (а.с. 100-102).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає зміні, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що сторони з 27 жовтня 1987 року перебували у шлюбі, який було зареєстровано у Дніпровському відділі реєстрації актів громадянського стану м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області.

Згідно змісту позову та пояснень представника позивача встановлено, що сімейне життя між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не склалося. Однією сім'єю вони прожили фактично п'ять років. Всі інші роки відповідач неодноразово відбував покарання в місцях позбавлення волі. При цьому перебуваючи в шлюбі позивач тривалий час проживала сама без відповідача. З 24 листопада 2000 року ОСОБА_1 припинила проживати разом з відповідачем однією сім'єю. З цього часу вона та відповідач вже не вели сумісного господарства та мали окремий бюджет.

За час перебування в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, 17 серпня 2001 року позивач ОСОБА_1 та її діти: ОСОБА_3, ОСОБА_4 придбали у спільну сумісну власність однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 33,2 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за №1431 (а.с.10), копією технічного паспорту (а.с.11-12).

Згідно довідки ОКП «Дніпродзержинське бюро технічної інвентаризації» від 30.11.2016 року право власності на квартиру АДРЕСА_5 було зареєстроване за ОСОБА_1, а також - ОСОБА_3, ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 року, реєстр № 1431, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу ОСОБА_6 (а.с.13)

Згідно змісту позову та наданих суду пояснень свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, вказану квартиру АДРЕСА_5 позивач ОСОБА_1 придбала під час окремого проживання із відповідачем, за рахунок власних коштів, а також за рахунок коштів, які надала позивачу її сестра ОСОБА_12, на придбання даної квартири.

30 січня 2008 року Дніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області на підставі вироку Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 16.04.2004 року, за яким відповідач був засуджений до позбавлення волі строком на 07 років, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був розірваний, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №28 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.9), відповіддю начальника відділу ДРАЦС Дніпровського районного у м. Кам'янське ГТУЮ у Дніпропетровські області ОСОБА_15 (а.с.14).

Зі змісту листа відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради вбачається, що відповідно до реєстраційних документів, що знаходяться у розпорядженні відділу реєстрації станом на 07.04.2017 року, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 24 листопада 2000 року був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_5, із зазначенням адреси вибуття: АДРЕСА_8 Разом з тим повідомив, що інше місце реєстрації громадянина ОСОБА_2 у межах Дніпровського району не встановлене, що підтверджується листом відділу реєстрації (зняття з реєстрації) місця проживання фізичної особи Адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради № 5-1/1 від 11.04.2017 року (а.с.16).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка звертаючись до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2, заявила вимоги про визнання спірної квартири в цілому її особистою приватною власністю, при цьому ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які є також співвласниками цієї квартири, залучені до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог, а тому посилаючись на ст. 3 ЦПК України (в редакції, що діяла на час ухвалення рішення) прийшов до висновку, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту цивільних прав та інтересів не відповідає обставинам справи.

Крім того, суд 1 інстанції виходячи з презумпції спільності майна подружжя, встановив, що спірна квартира є спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а також ОСОБА_3, ОСОБА_4, які є співвласниками цього майна.

Однак із вказаними висновками суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується.

Так, право власності на спірну квартиру набувається в порядку, який існував на час її придбання, тому до спірних правовідносин повинно бути застосовано Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР (далі КпШС УРСР), а також положення ЦК 1963 року та Закон України "Про власність".

Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР (1963 р.) право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном.

Статтею 112 ЦК Української РСР (1963 р.) встановлено, що майно може належати на праві спільної власності двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність).

Згідно ч.1 ст. 13 Закону України "Про власність", який діяв на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, об'єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність", чинної на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім'ю України.

Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними (ч.1 ст. 17 Закону України "Про власність").

Відповідно до ст.22 КпШС України, чинної на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року N 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами Кодекса про шлюб та сім'ю. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", чинного на час виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Згідно з ч.1 ст. 24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них.

Врахувавши зазначені норми права, суд дійшов висновку, що діючим до 1 січня 2004 року законодавством не було передбачено визнання майна, придбаного у період шлюбу, - особистим майном когось із подружжя.

При цьому, судом 1 інстанції не було враховано положення ст. 28 КпШС України, відповідно до якої суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них, та роз'яснення, викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", згідно якого судам належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС України спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). При цьому, для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності (ст. 29 КпШС України).

Як вбачається зі справи, сторони з 27 жовтня 1987 року по 30 січня 2008 року перебували у шлюбі, однак, з 24 листопада 2000 року відповідач був знятий з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_5 із зазначенням адреси вибуття: АДРЕСА_7, однак інше місце реєстрації громадянина ОСОБА_2 у межах Дніпровського району станом на 11.04.2017 року не встановлене, і як зазначає позивачка між ними повністю були припинені шлюбні відносини з 24 листопада 2000 року (а.с.16).

Таким чином, висновок суду 1 інстанції щодо беззаперечності спільності майна подружжя ОСОБА_2 є передчасним, оскільки судом не було перевірено та достоменно встановлено чи проживали вони разом на час придбання спірного майна чи ні, і чи не було між ними припинено шлюбні відносини і якщо були, то з якого часу.

Однак, апеляційний суд позбавлений можливості вирішити позов по суті, оскільки позивачка ОСОБА_1 звертаючись із позовом про визнання АДРЕСА_6, загальною площею 33,2 кв.м., що придбана нею, ОСОБА_1, та її дітьми, ОСОБА_3, ОСОБА_4, в спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Іванко І.В., зареєстрованого в реєстрі за №1431, її, ОСОБА_1, особистою приватною власністю, не врахувала, що спірна квартира також належить її дітям - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Аналізуючи встановлені фактичні обставини по справі в контексті наведених вище норм законодавства, апеляційний суд приходить до висновку, що суд 1 інстанції дійшов передчасного висновку щодо відмови у задоволенні позову.

При цьому, підстави для скасування рішення й ухвалення нового рішення про задоволення позову, які зазначені в ньому та в апеляційній скарзі, і які на думку позивача є достатніми й обґрунтованими, відсутні, з урахуванням вищезазначеного.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку що в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції, відповідно до роз'яснень, наданих в п.19 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку " № 12 від 24.10.2008 року, підлягає зміні в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову, з вище вказаних підстав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу позивачки, що у разі необхідності вона не позбавлена можливості повторного звернення до суду з відповідним позовом в передбачений законом порядок.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року змінити в частині обґрунтування відмови у задоволенні позову.

В решті заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 вересня 2017 року - залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: