Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 686/9136/16-ц

провадження № 61-7440св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Студія «АС-Рекорд»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія «АС-Рекорд» на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року у складі судді Продана Б. Г. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Карпусь С. А., Федорової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Студія «АС-Рекорд» (далі - ТОВ «Студія «АС-Рекорд») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про визнання недійсним договору про поділ в натурі нерухомого майна.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ТОВ «Студія «АС-Рекорд» посилалося на те, що 30 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про визначення часток у спільній власності подружжя, а саме у нежитловій будівлі бару та кафе з надбудованим другим поверхом загальною площею 519 кв.м, розташованій по АДРЕСА_1, за яким 57/100 часток у праві власності на вказане нерухоме майно належить ОСОБА_1, а 43/100 часток - ОСОБА_2 09 грудня 2011 року між відповідачами було укладено договір про поділ в натурі зазначеної нежитлової будівлі, посвідчений приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Байрачним А. І. Враховуючи, що договір від 09 грудня 2011 року не містить ні розміру, ні кадастрового номеру земельних ділянок, які є істотними умовами такого договору, ТОВ «Студія «АС-Рекорд» просило визнати його недійсним.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване недоведеністю ТОВ «Студія «АС-Рекорд» того факту, що укладений між подружжям ОСОБА_1 договір про поділ в натурі нерухомого майна від 09 грудня 2011 року (далі - Договір) порушує права товариства.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Студія «АС-Рекорд» відхилено, рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю позовних вимог та відсутністю доказів на підтвердження факту порушення прав позивача вчиненням оспорюваного правочину між відповідачами є правильним і законним, підтверджується матеріалами справи.

У листопаді 2016 року ТОВ «Студія «АС-Рекорд» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати ці судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі оскаржуваного Договору 14 грудня 2011 року в ОСОБА_1 виникло право приватної власності на частину спірної будівлі площею 298,2 кв.м, реєстраційний номер 35515933, а у ОСОБА_2 - на іншу частину цієї будівлі площею 220,8 кв.м, реєстраційний номер 35515950, що підтверджується долученою до позову інформаційною довідкою № 54517826. Поділена будівля знаходиться на земельних ділянках кадастровий № НОМЕР_1 площею 102 кв.м, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, починаючи з 02 червня 2005 року, та кадастровий № НОМЕР_2 загальною площею 124 кв.м, яка була орендована ОСОБА_1 з 24 червня 2005 року на підставі договорів оренди землі № 68 від 24 червня 2005 року та № 00193 від 08 грудня 2011 року. Внаслідок укладення оскаржуваного Договору ОСОБА_1 набула право власності на будівлю в розмірі частки, яка становить 57/100, та право власності і оренди на землю під будівлею, а в ОСОБА_2 виникло право власності на будівлю в розмірі частки, яка становить 43/100, і право власності та оренди на землю під нею, що суд помилково вважав недоведеним, оскільки неповно встановив обставини, які підтверджуються відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. З метою поділу нерухомого майна відповідачі зобов'язані були вчинити дії для формування окремих земельних ділянок, отриманих внаслідок поділу, визначити їх розмір, межі, присвоїти їм кадастрові номери, виділити їх в натурі та зазначити вказані відомості в Договорі. Позивач обґрунтовує порушення своїх прав тим, що між ним і відповідачами існує спір у справі № 686/25246/14-ц, в якій відповідачі підтверджують свої вимоги чиненням їм перешкод у користуванні будівлею, яка є предметом поділу між ними за Договором та землею під спірною будівлею. Навіть за умови встановлення судами недоведеності товариством порушення його прав оскаржуваним Договором суди зобов'язані були встановити факт неукладення Договору, оскільки він не містить істотних умов, передбачених законом.

У січні 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заперечення на касаційну скаргу і просили відхилити її, посилаючись на те, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2014 року у справі № 686/25246/14-ц відкрито провадження за їх позовом до ТОВ «Студія «АС-Рекорд» про усунення перешкод у користуванні майном, але не земельною ділянкою. Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 04 жовтня 2016 року у справі № 686/25246/14-ц було призначено будівельно-технічну, а не земельну експертизу. Крім того, ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивач жодного разу не посилався на вказану цивільну справу, не зазначив, які саме його права порушує оспорюваний ним Договір та не надав відповідних доказів на підтвердження своїх вимог. Сторони Договору погодили, що його дія не поширюється на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно (пункт 3.3). У жодної із сторін Договору немає ніяких зауважень до його змісту, всі майнові права, які бажав набути ОСОБА_2, відображені в Договорі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, а ухвалою від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 лютого 2018 року справу № 686/9136/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 15 травня 1984 року перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку від 02 червня 2005 року ОСОБА_1 належить на праві власності земельна ділянка, розташована по АДРЕСА_1 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

ОСОБА_1 є власником будівлі бару та кафе з надбудованим другим поверхом загальною площею 519 кв.м, яка розташована по АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим Управлінням житлово-комунального господарства Хмельницької міської ради 18 липня 2007 року.

Відповідно до статті 69 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з частиною першою статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

30 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір про визначення часток у спільній власності подружжя, за яким 57/100 часток у праві власності на спірну нежитлову будівлю належить ОСОБА_1, а 43/100 - ОСОБА_2

09 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений Договір, а 19 грудня 2011 року - додатковий договір, за якими припиняється право спільної часткової власності сторін на будівлю бару та кафе з надбудованим другим поверхом і з моменту набрання ним чинності на власний розсуд здійснюється право володіння, користування та розпорядження, з дотриманням вимог законодавства щодо приватної власності: ОСОБА_1 - на нерухоме майно як на окремий об'єкт нерухомості, що складається з: приміщення підвалу та приміщення першого поверху, загальна площа вказаного нерухомого майна становить 298,2 кв.м, загальна вартість - 1 180 362 грн; ОСОБА_2 - на нерухоме майно як на окремий об'єкт нерухомості, що складається з: приміщення другого поверху та приміщення мансардного поверху, загальна площа вказаного нерухомого майна становить 220,8 кв.м, загальна вартість - 890 448 грн. Згідно з пунктом 3.3 Договору сторони домовилися, що його дія не поширюється на земельну ділянку, на якій розташоване нерухоме майно.

Не погоджуючись з укладеним 09 грудня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Договором, ТОВ «Студія «АС-Рекорд» звернулося до суду з позовом про визнання його недійсним.

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятоюта шостою статті 203цього Кодексу.

Як роз'яснено в абзаці п'ятому пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Проаналізувавши встановлені обставини справи та давши їм належну правову оцінку, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що ТОВ «Студія «АС-Рекорд» не є стороною Договору і цей Договір не впливає на права та охоронювані законом інтереси позивача.

Відповідно до частини першої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням наведених правових норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій дійшли вмотивованого висновку про відсутність доказів на підтвердження факту порушення прав позивача укладенням відповідачами оспорюваного Договору.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку згідно зі статтями 57-60, 212-215, 303, 304, 315 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що між ТОВ «Студія «АС-Рекорд» та відповідачами існує спір у справі № 686/25246/14-ц, в якій відповідачі обгрунтовують свої вимоги чиненням позивачем перешкод у користуванні будівлею, що є предметом поділу між сторонами за Договором та землею під будівлею, не заслуговують на увагу, оскільки сам по собі факт перебування у провадженні суду іншої справи по спору між тими ж сторонами не є доказом порушення прав товариства укладенням оспорюваного Договору, а судами встановлено, що будь-яких інших доказів на підтвердження порушення своїх прав позивач не надав.

Відповідно до частини другої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Посилання ТОВ «Студія «АС-Рекорд» на те, що суди попередніх інстанцій не дали правової оцінки інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якій прямо зазначено про те, що на підставі оскаржуваного Договору як в ОСОБА_1, так і в ОСОБА_2 виникло право власності на спірну будівлю, є безпідставним, і спростовується змістом оскаржуваних судових рішень, в яких наведена оцінка вказаних обставин.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Студія «АС-Рекорд» залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 20 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик