22-ц/775/174/2018(м)
Головуючий у 1 інстанції Шишилін О.Г. Єдиний унікальний номер 266/4776/17
Номер провадження 22-ц/775/174/2018(м)
Категорія 54 Доповідач Барков В.М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року м. Маріуполь

Апеляційний суд Донецької області в складі:

головуючого судді Баркова В.М.,

суддів Мироненко І.П.,

Зайцевої С.А.,

секретар Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 січня 2018 року ухвалене в м. Маріуполі Донецької області та складене 15 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до відповідача Державного підприємства «Маріупольський морський торгівельний порт» (далі ДП «Маріупольський морський торгівельний порт») про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Посилався на те, що з 24 червня 2005 року працює у відповідача на посаді водія (механізатора-докера). На підставі заяви йому 24 липня 2017 року було надано відпустку без збереження заробітної плати з 28 липня 2017 року на період проведення антитерористичної операції. Після чого він виїхав за межі України, а після повернення вирішив перервати відпустку та подав відповідачу заяву про бажання вийти на роботу з 15 вересня 2017 року, але йому було відмовлено. Після отримання відповіді Департаменту заробітної плати та умов праці Мінсоцполітики він вдруге, 20 листопада 2017 року, звернувся до відповідача із заявою про його допуск до роботи з 24 листопада 2017 року, але йому також було в цьому відмовлено. Тому, посилаючись на положення ст.ст. 115, 235, 2371 КЗпП України, просив суд поновити його на роботі, стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу за період з 15 вересня по 28 листопада 2017 року в розмірі 25 584 грн. 90 коп., а також інші виплати, які надавались робітникам підприємства за вказаний період, у відшкодування моральної шкоди - 10 000 грн. та 1 000 грн. витрат на правничу допомогу. Також просив допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

Рішенням Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 січня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_2 відмовлено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивач пред'явив вимогу про поновлення на роботі не будучи при цьому звільненим, а тому обрав спосіб захисту права, який не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідками, спричиненим цим порушенням.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позов, оскільки суд першої інстанції не взяв до уваги надані ним аргументи та не дав їм відповідної оцінки, не дослідив питання чи були відповідачем порушені його права. Вважає, що суд, встановивши відсутність ефективного способу захисту порушеного права, повинен був самостійно визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, але суд цього не зробив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2 та його представника адвоката ОСОБА_3, які просили скаргу задовольнити, пояснення представника відповідача ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» ОСОБА_4, який просив рішення суду залишити без змін, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин та інші.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 з 24 червня 2005 року працює в ДП «Маріупольський морський торгівельний порт» на посаді водія (механізатора-докера).

На підставі письмової заяви, розпорядженням в.о. начальника СУіМП від 24 липня 2017 року № 1711/и позивачу було надано відпустку без збереження заробітної плати з 28 липня 2017 року на період проведення антитерористичної операції згідно з п. 18 ст. 25 Закону України «Про відпустки» (а.с. 9, 10).

11 вересня 2017 року ОСОБА_5 подав відповідачу заяву в якій вказав про своє бажання перервати відпустку без збереження заробітної плати з 15 вересня 2017 року та просив допустити його до роботи (а.с. 11).

Листом т.в.о. директора від 12 вересня 17 року за № 01-22/479 позивачу було повідомлено, що згідно чинного законодавства роботодавець позбавлений права самостійно встановлювати тривалість відпустки на період проведення АТО, в тому числі шляхом її переривання і оскільки АТО не закінчено, його заява про переривання відпустки без збереження заробітної плати не може бути задоволена (а.с. 12).

На друге звернення ОСОБА_2 до відповідача із заявою про переривання відпустки без збереження заробітної плати та негайного допущення до роботи з 24 листопада 2017 року з виплатою йому середньомісячного заробітку за час вимушеного, в якому він посилався на Лист Міністерства соціальної політики України від 31 жовтня 2017 року №1869/о/102-171284 про надання роз'яснення на його звернення щодо порядку надання, переривання відпустки за п. 18 с. 1 ст. 25 ЗУ «Про відпустки» (а.с. 14, 16), він був повідомлений про неможливість задоволення його заяви, оскільки наказом Антитерористичного центру при СБУ «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» від 07 жовтня 2014 р. №33/6/а Донецька область з 07 квітня 2014 року визначена як район проведення АТО, документів, які б засвідчували припинення обставин, згідно з якими визначена тривалість наданої ОСОБА_2 відпустки, Маріупольський порт не має. Також зазначено, що роботодавець позбавлений права самостійно встановлювати тривалість відпустки на період проведення АТО та законодавством України взагалі не передбачено переривання відпустки без збереження заробітної плати (а.с. 20).

Згідно із ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений у ч.2 ст. 16 ЦК України або в іншій спосіб, що встановлений договором або законом ( ч.3 ст.16 ЦК України).

Обраний спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, способу та наслідкам порушення.

Таким чином, під способом захисту суб'єктивних цивільних прав та інтересів розуміються визначені законом або договором матеріально-правові заходи, спрямовані на відновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Звертаючись до суду із позовом до відповідача, позивач обрав спосіб захисту своїх прав шляхом поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час вимушеного прогулу за аналогією закону, а саме ст. 235 КЗпП України.

Однак, всі визначені ним способи захисту своїх трудових прав застосовується лише у разі припинення трудового договору, а відтак відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, керуючись ст. 235 КЗпП України та ст.ст. 15, 16 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що спосіб захисту права, обраний позивачем, є неналежним, оскільки застосування ст. 235 КЗпП України можливо лише для відновлення становища (незаконно звільненої) особи, яке існувало до її звільнення, тобто шляхом поновлення трудових відносин.

Частиною 2 статті 5 ЦПК України визначено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позови вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Згідно із ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Таким чином, позовною вимогою є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, тобто то, по відношенню до чого позивач просить у суду захисту.

При цьому одночасно із наданням суду права самостійно обирати ефективний спосіб захисту прав особи, закон зобов'язує суд розглядати справу не інакше як в межах заявлених особою вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Отже, оскільки позивач не заявляв вимог про визнання судом своїх трудових прав порушеними або дій (бездіяльності) відповідача незаконними, суд не може самостійно обрати спосіб захисту прав позивача у спірних правовідносинах, які законом не врегульовані (дострокове переривання відпустки без збереження заробітної плати на період проведення АТО на вимогу працівника).

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги не приводять апеляційний суд до висновку про порушення або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права з якими законодавство пов'язує можливість скасування чи зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 січня 2018 року - залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 17 квітня 2018 року.

Судді В.М. Барков

І.П. Мироненко

С.А. Зайцева