Справа № 158/861/18
Провадження № 2/0158/390/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 червня 2018 року м. Ківерці

Ківерцівський районний суд Волинської області в складі:

головуючого судді - Корецької В.В.

при секретарі - Процик Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ківерці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Олицької селищної ради Ківерцівського району про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Олицької селищної ради Ківерцівського району про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на квартиру.

Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06.07.1992 року він придбав в Держплемзаводі «Олицький НВО «Еліта» житловий будинок, який знаходиться в АДРЕСА_1

Зазначає, що балансова вартість даного нерухомого майна становила 4573 крб. Відповідно до п. 2 умов договору купівлі-продажу ним була сплачено в касу Держплемзаводу 2286,50 крб. тому, що працював на цьому підприємстві.

Вказує, що бажає зареєструвати право власності на дане житло, але у зв'язку з неналежним посвідченням договору купівлі - продажу та відсутністю правовстановлюючих документів на дану частину будинку зробити законно не має змоги, а тому просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу від 06.07.1992 року, який було укладено між Держплемзаводом «Олицький НВО «Еліта» та ОСОБА_1, а також визнати право власності на двохкімнатну квартиру номер АДРЕСА_2 Волинської області, загальною площею 54,5 кв.м., в тому числі житлової площі 35,6.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити.

Представник відповідача Олицької селищної ради Ківерцівського району Волинської області в судове засідання не з'явився, подав заяву про визнання позову та слухання справи у його відсутності.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 06.07.1992 року, ОСОБА_1 було придбано житловий будинок, що належав Держплемзавод «Олицький НВО «Еліта», який знаходиться в АДРЕСА_3 Ківерцівського району Волинської області (а.с.9-11).

Як вбачається з повідомлення Олицької селищної ради Ківерцівського району Волинської області за № 589 від 23.03.2018 року та відповідно до вимог ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) вказаний договір було зареєстровано в журналі реєстрації нотаріальних дій виконавчого комітету Олицької селищної ради за реєстраційним №66 за 1992 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Разом з тим, судом встановлено, що з 01 січня 2013 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якого частину третю статті 640 ЦК України викладено в новій редакції, згідно з якою договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним із дня такого посвідчення, а з частини другої статті 657 ЦК України виключено слова «та державної реєстрації».

Таким чином, положення статті 220 ЦК України можливі до застосування за умови укладення таких правочинів після набрання чинності вищезазначеного Закону.

Між тим, до вказаної дати договір купівлі-продажу нерухомості в силу ст. 657 ЦК України підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, тому не міг бути визнаний судом дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України (Постанови ВСУ від 30.01.2013 року № 6-162цс12 та від 19.06.2013 р. у справі № 6-49ц13 ).

Тобто, до моменту внесення змін, судова практика виходила з того, що до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомості юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК України та роз'яснень, які надав Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним (Рішення колегії суддів Верховного Суду України від 30 березня 2011 р.).

Крім того, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Оскільки договір купівлі-прадажу нерухомого майна підлягає обовязковому нотаріальному посвідченні і державній реєстрації, у даному випадку норма ст. 220 ЦК України до правовідносин за договором купівлі - продажу від 06.07.1992 року застосування не підлягає, тому що момент вчинення такого правочину повязується з державною реєстрацією, а оскільки державна реєстрація правочину, у встановленому законом порядку, не здійснена, договір не є укладеним і відповідно не створив прав та обовязків для сторін такого договору, у тому числі не створив права власності на спірну квартиру для позивача ОСОБА_1

Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Олицької селищної ради Ківерцівського району про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на квартиру слід відмовити

Керуючись ст.ст. 4, 12, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 182, 203, 204, 220, 316, 328, 334, 647 655, 657 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до Олицької селищної ради Ківерцівського району про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на квартиру - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Ківерцівського районного суду В.В. Корецька