Справа № 184/833/18
Номер провадження 2/184/339/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 червня 2018 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Томаш В.І.,

при секретарі - Михайловій Т.В.,

розглянувши в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області «про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька», -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до суду з позовом та просить надати дозвіл на виїзд за межі України малолітній дитині - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3 до країн Шенгенської угоди та Хорватії на період з 01.08.2018 року до 01.09.2018 року.

Позивач в судове засідання не з'явилась, але надала суду письмову заяву, згідно якої просить розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення рішення при заочному розгляді.

Відповідач - ОСОБА_3 в судове засідання повторно не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи - Федько Я.В. в судове засідання не з'явилась, але надала суду заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності, проти позовних вимог позивача не заперечує.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

З письмової згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 проживала разом з ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу. Від цих стосунків сторони мають дитину - сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. За погодженням з батьком дитини син постійно проживає з позивачкою, перебуває на її утриманні. ОСОБА_1, як мати, приділяє достатню увагу вихованню сина, зокрема: формує в нього позитивне ставлення до навколишнього середовища, навчає взаємодії з іншими людьми, прививає загально - людські цінності, на особистому прикладі пояснює різні життєві ситуації і прийнятну з моральної точки зору поведінку, слідкує за успіхами сина в колективі, колом його спілкування. З батьком дитини - ОСОБА_3 після розірвання стосунків залишилися приязні відносини, періодично він спілкувався з сином, без будь-яких обмежень з боку позивачки, допомагав матеріально, сторони спільно вирішували всі важливі питання стосовно виховання сина. ОСОБА_3 ніколи не заперечував проти тимчасових або багаторазових поїздок їхнього сина в супроводі позивачки до Російської Федерації та до країн Шенгенської угоди, про що надавав відповідну згоду. За його згодою сину виготовлено паспорт громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2. Проте, у 2017 році відповідач припинив спілкування, змінив номер телефону, перестав навідуватися до сина і понад рік позивачу нічого про нього не відомо. До цього періоду відповідач виказував намір виїхати за межі України на заробітки.

02 травня 2018 року від свого батька ОСОБА_4 позивач отримала електронною поштою лист із запрошенням її та її сина, ОСОБА_2, на відпочинок до Хорватії в період з 01.08.2018 року по 30.08.2018 року, всі витрати по переїзду, проживанню, харчуванню зобов'язується він оплатити. Батько позивача на теперішній час постійно проживає в АДРЕСА_1, взятий на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені, про що в його паспортному документі серії НОМЕР_3 зроблено відповідну відмітку.

Однак, в зв'язку з тим, що позивачу невідомо місце перебування відповідача, обмежена у часі на його розшук, змушена звернутися до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України дитині в супроводі матері, без згоди та супроводу батька.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен були забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності.

Відповідно до статті 141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).

Згідно зі статтею 157 Сімейного кодексу України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Відповідно до п. 2-2 Правил перегинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: - за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; - без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Відповідно до п.4 Правил № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Тимчасовий виїзд малолітнього ОСОБА_2 за межі України не спричинить зміну режиму спілкування дитини з батьком, порядку участі батька у вихованні дитини. Виїзд дитини за кордон не пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або на довгострокове перебування за межами України з інших причин. На думку позивача, тимчасова, короткотривала зміна звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини позитивно вплине на розвиток і виховання сина. Окрім того, спілкування з рідним дідусем сформують у сина певні позитивні емоції, залишить приємні спогади про дитинство. Оздоровлення і відпочинок за межами України також сприятимуть зміцненню здоров'я сина, його фізичному та духовному розвитку, оскільки вони мають намір відвідати визначні місця, взяти участь в екскурсіях відповідно до віку дитини.

Враховуючи, що дідусь сина позивачки постійно проживає в Німеччині, а відпочинок планується в Хорватії, виникне необхідність перетинати також кордони інших держав Шенгенської угоди на шляху до місця відпочинку. Слід зазначити, що Хорватія на час звернення з цим позовом до суду не входить до Шенгенської зони, саме тому обраний позивачем спосіб захисту інтересів малолітньої дитини полягає в наданні дозволу на виїзд за межі України малолітній дитині в супроводі матері, без згоди та супроводу батька до країн Шенгенської угоди та Хорватії.

У відповідності до статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ч. 1 ст. 19 ЦПК України).

Згідно з ч.1 статті 59 ЦПК України, права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Отже, позивач є законним представником малолітнього ОСОБА_2.

Суд вважає, що такі обмеження в законодавстві щодо виїзду малолітньої дитини за межі України, насамперед, шкодить їхній доньці, оскільки перешкоджає її всебічному розвитку, порушує її право на розвиток, як особистості, не дає змогу розвиватись як в духовному, так і в інтелектуальному плані.

Згідно зі ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно ст.141 Сімейного кодексу України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Згідно ч.2 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Як вбачається із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько та мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Статтею 313 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які ними уповноважені.

Порядок реалізації права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і порядок розв'язання спорів у цій сфері регулюється Законом України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України".

Згідно ст.2 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

За положенням ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.

За відсутності згоди одного із батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до п.п. 1, 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків.

Так, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітньої дитини за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з'ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду.

Окрім того, необхідно зазначити, що ст. 3 Конвенції про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91р.) передбачається в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст.6 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини.

У відповідності до ст.9 Конвенції про права дитини, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Також, декларацією прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 p., визначено принцип, згідно якого малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена з своєю матір'ю.

Отже суд вважає, що встановлений спосіб проживання дитини із матір'ю, сумлінне ставлення матері до виконання батьківських обов'язків, намагання позивачки дати дитині найкраще за наявності безперешкодної можливості батька брати участь у житті та вихованні дитини, є істотними обставинами для задоволення позовних вимог.

Таким чином, враховуючи інтереси дитини, та його право на відпочинок та оздоровлення, зокрема поза межами України, безпідставного ненадання відповідачем згоди на виїзд їхньої дитини за межі України для відпочинку та оздоровлення, небажанням відповідача брати участь у розвитку, вихованні та оздоровлені дитини, на думку суду є усі правові підстави для надання позивачці судом дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу їх батька.

Суд вважає, що таке рішення буде повністю відповідати інтересам дитини, не порушуючи та не обмежуючи при цьому права відповідача як батька дитини. Встановлений спосіб проживання дитини із матір'ю, сумлінне ставлення матері до виконання батьківських обов'язків, її намагання дати дитині найкраще за наявності безперешкодної можливості батька брати участь у житті та вихованні дитини, є істотними обставинами для задоволення позовних вимог, тому є всі підстави для надання дозволу для вивезення дитини за кордон без згоди батька.

За таких обставин суд, вважає необхідним позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області» - задовольнити.

Керуючись ст. ст. 150, 152, 155 Сімейного кодексу України, ст. 313 Цивільного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», п.п. 3,4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами та доповненнями, Конвенцією про права дитини, ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 259 - 263, 280, 282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - Орган опіки та піклування Покровської міської ради Дніпропетровської області «про надання дозволу на виїзд за межі України дитини без згоди та супроводу батька» - задовольнити.

Надати дозвіл ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНКОПП НОМЕР_1) на виїзд за межі України її малолітній дитині - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 у супроводі матері - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (РНКОПП НОМЕР_1) до країн Шенгенської угоди та Хорватії на період з 01 серпня 2018 року до 01 вересня 2018 року.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом тридцяти днів не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення може бути оскаржене через Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш