Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 161/18644/15-ц

провадження № 61-5673св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Грушицького А. І., Свистун О. В., Федонюк С. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі - АТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 26 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит в розмірі 79 000 дол. США зі сплатою 15,50 % річних строком до 26 вересня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кожним окремо укладено договори поруки, відповідно до умов яких поручителі на добровільних засадах беруть на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору від 26 вересня 2008 року в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 14 364 767,71 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту 68 655,77 дол. США, що еквівалентно 1 082 602,35 грн, заборгованість за відсотками 70 050,74 дол. США, що еквівалентно 1 104 599,02 грн, пеня 12 177 566,34 грн.

На підставі вказаного АТ «Райффайзен Банк Аваль» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по кредитному договору від 26 вересня 2008 року в розмірі 14 364 767,71 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 березня 2016 року (у складі судді Пушкарчук В. П.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача кредитну заборгованість в розмірі - 4 387 201,37 грн згідно з кредитним договором від 26 вересня 2008 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 1 082 602,35 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 1 104 599,02 грн, пеня в розмірі 2 200 000 грн.

В задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник, отримавши від банку кошти у кредит, не виконував належним чином взяті за кредитним договором зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості. Враховуючи те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, останній має нести цивільно-правову відповідальність. При цьому, суд зменшив розмір пені, нарахованої за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором, в порядку частини третьої статті 551 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні позову про стягнення заборгованості з поручителів, суд виходив з того, що банк пропустив передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк звернення до суду.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору та відмови в задоволенні позовних вимог до поручителів ОСОБА_3, ОСОБА_4 скасовано і ухвалено нове рішення.

Стягнуто з ОСОБА_3 солідарно з основним боржником ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість в розмірі - 4 387 201,37 грн згідно з кредитним договором від 26 вересня 2008 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 1 082 602,35 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 1 104 599,02 грн, пеня в розмірі 2 200 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 солідарно з основним боржником ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитну заборгованість в розмірі - 4 387 201,37 грн згідно з кредитним договором від 26 вересня 2008 року, з яких: заборгованість за кредитом в розмірі 1 082 602,35 грн та заборгованість за відсотками в розмірі 1 104 599,02 грн, пеня в розмірі 2 200 000,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, направивши 31 грудня 2014 року позичальнику вимогу про повернення кредиту, банк встановив нову дату дострокового повернення кредиту - не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цих вимог, а звернувся до суду з позовом про стягнення боргу за договором кредиту 27 лютого 2015 року. Таким чином, банк не пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимог до поручителів. Отже, відповідачі не виконали належним чином взяті на себе зобов'язання, у зв'язку з чим повинні сплатити заборгованість в солідарному порядку.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не врахував, що у разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

При цьому апеляційним судом залишено поза увагою, що рішенням Шацького районного суду Волинської області від 07 жовтня 2009 року задоволено вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про звернення стягнення на іпотечне майно, а саме, на належну ОСОБА_3 земельну ділянку. Відповідач, вважає, що у зв'язку з порушенням строків повернення кредиту та внесення плати за користування ним, право вимагати виконання кредитного зобов'язання виникло у позивача ще з 2009 року.

05 лютого 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами установлено, що 26 вересня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит в розмірі 79 000 дол. США зі сплатою 15,50 % річних строком до 26 вересня 2018 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 26 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кожним окремо укладено договори поруки, відповідно до умов яких поручителі на добровільних засадах беруть на себе зобов'язання перед банком відповідати по борговим зобов'язанням ОСОБА_2, які виникають з умов кредитного договору від 26 вересня 2008 року в повному обсязі.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 30 грудня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 14 364 767,71 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту 68 655,77 дол. США, що еквівалентно 1 082 602,35 грн, заборгованість за відсотками 70 050,74 дол. США, що еквівалентно 1 104 599,02 грн, пеня 12 177 566,34 грн.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Апеляційний суд, зазначаючи про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_4 солідарно з основним боржником ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» кредитної заборгованості в розмірі 4 387 201,37 грн згідно з кредитним договором від 26 вересня 2008 року, виходив з того, що згідно з письмовими вимогами від 31 грудня 2014 року банк зобов'язав відповідачів, зокрема ОСОБА_4 на підставі пункту 9.2 кредитного договору та положень ЦК України не пізніше 30 календарних днів з дати отримання цих вимог погасити у повному розмірі заборгованість за кредитним договором.

Однак з таким висновком апеляційного суду погодитися не можна.

Установлено, що умовами договору поруки від 26 вересня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_4 (пункт 5) передбачено, що порука за цим договором діє до повного виконання обов'язків боржника по кредитному договору.

З розділу 7 кредитного договору від 26 вересня 2008 року вбачається, що позичальник здійснює погашення кредиту та процентів щомісячно ануїтетними (однаковими) платежами у розмірі згідно з графіком погашення кредиту та інших платежів, отже, погашення кредиту має відбуватися періодичними щомісячними платежами, а тому з часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом.

Крім того, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що рішенням Шацького районного суду Волинської області від 07 жовтня 2009 року задоволено вимоги ПАТ «РайффайзенБанк Аваль». Звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до договору іпотеки від 26 вересня 2008 року, укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції та ОСОБА_3, а саме, на земельні ділянки, що належить ОСОБА_3, шляхом продажу земельних ділянок з прилюдних торгів, за рахунок чого задоволено вимоги ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Волинської обласної дирекції за кредитним договором від 26 вересня 2008 року у розмірі 97 255,55 дол. США, у тому числі заборгованість за кредитом - 78 037 дол. США, заборгованість за відсотками - 7 744,3 дол. США, пеня - 11 474,25 дол. США.

Такі обставини мають значення для правильного вирішення цього спору і мали бути враховані апеляційним судом при вирішенні спору, оскільки звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору та поруки, оскільки договір поруки є похідним від договору кредиту. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору кредиту в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Отже, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц, провадження № 14-154цс18).

З огляду на викладене рішення апеляційного суду у частині стягнення з ОСОБА_4 солідарно з основним боржником ОСОБА_2 позичальника заборгованості за відсотками не відповідає нормам матеріального права.

При цьому апеляційний суд не звернув уваги, що під час розгляду справи у суді першої інстанції, представник ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях, просив застосувати строки позовної давності, зменшивши суму заборгованості та відмовити в задоволенні позову до поручителів за безпідставністю.

У зв'язку з наведеним апеляційний суд не дав оцінки і не перевірив у достатньому обсязі підстав і вимог позову, дійшов передчасних висновків про дію поруки ОСОБА_4, про обґрунтованість розрахунків АТ «Райффайзен Банк Аваль» щодо розміру та складових кредитної заборгованості, включаючи нараховані банком проценти і пеню поза межами дії строку виконання кредитного договору.

У мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Суд апеляційної інстанції не забезпечив у процесі розгляду справи справедливих судових процедур, спрямованих на ефективний захист прав осіб, які беруть участь у справі, не сприяв всебічному та повному дослідженню доказів, та не вирішив спір по суті в межах заявлених позовних вимог.

Враховуючи наведене, суду апеляційної інстанції необхідно об'єктивно дослідити наявні у даній справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та вирішити заявлені позивачем вимоги згідно з вимогами чинного законодавства.

Оскільки позовні вимоги до всіх відповідачів є пов'язаними солідарним стягненням суми боргу, тому без визначення розміру заборгованості, про стягнення якої заявлено позов, на підставі обґрунтованого розрахунку, правильне вирішення спору не є можливим, а отже рішення апеляційного суду необхідно скасувати повністю.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина третя статті 400 ЦПК України).

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки порушення апеляційним судом норм процесуального права призвело до прийняття незаконної постанови, оскаржуване судове рішення відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якої діє представник ОСОБА_5, задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 05 квітня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська