Дата документу 28.11.2018 Справа № 332/6474/13-ц
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 332/6474/13Головуючий у 1-й інстанції Сінєльнік Р.В.
Пр. № 22-ц/807/1015/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

за участі секретаря Бєлової А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» на ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2017 року у справі за скаргою Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (надалі - Банк) на бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, заінтересована особа: ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року Банк, як стягувач у виконавчому провадженні, звернувся до суду із вищезазначеною скаргою (а.с. 62-66), в якій просив:

- визнати незаконною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_8 по виконавчому провадженню № 51226808 при винесенні постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.06.2016 року;

- скасувати дану постанову (а.с. 62-68).

В обґрунтування своєї скарги Банк посилався на те, що державний виконавець необґрунтовано закінчив виконавче провадження та не виконав усіх необхідних дій для виконання судового рішення.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 21 листопада 2017 року (а.с. 79) провадження у цій справі за вищезазначеною скаргою Банку відкрито.

Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2017 року (а.с. 142) у задоволенні вищезазначеної скарги Банку у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, Банк у своїй апеляційній скарзі (а.с. 155-167) просив ухвалу суду першої інстанції скасувати, скаргу задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі.

Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року.

В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с.170).

Ухвалою апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.с. 178), справу призначено до апеляційного розгляду (а.с.183).

Учасники цієї справи не скористались своїм правом на подачу відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу у цій справі.

Однак, в силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції апеляційним судом.

У судове засідання 28 листопада 2018 року повідомлені апеляційним судом з дотриманням вимог ЦПК України про час і місце розгляду цієї справи (а.с.185, 188) представник Банку та боржник ОСОБА_2 не з'явились, про причини своєї неявки та неявки своїх представників апеляційний суд не сповістили, клопотань про відкладення розгляду цієї справи апеляційному суду не подавали.

В силу вимог ст. 372 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи апеляційним судом.

При вищевикладених обставинах, апеляційний суд визнав неповажними причини неявки представника Банку та боржника ОСОБА_2 у дане судове засідання і ухвалив розглядати дану справу апеляційним судом у даному судовому засіданні за відсутністю останніх за присутністю старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області ОСОБА_4 (а.с.189).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення державного виконавця Частюка В.О., якій у тому числі на запитання апеляційного суду зазначав, що, це вже не перший раз, коли Банк звертається до виконавчої служби для примусового виконання саме вищезазначеного виконавчого документу відносно боржника ОСОБА_2; борг ОСОБА_2 перед Банком становить понад 3 мільйони гривень; боржник не здійснив на користь Банку жодних погашень цієї суми; примусовий привід через органи поліції та тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон України відносно боржника ОСОБА_2 у даному виконавчому провадженні державним виконавцем не застосовувались, привід - невідоме чому, оскільки на теперішній час державний виконавець ОСОБА_8. вже звільнений, а з поданням до суду про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон України у даному виконавчому провадженні державний виконавець не звертався, оскільки суди раніше відмовляли державним виконавцям у задоволенні їх подань про це при аналогічних ситуаціях через те, що відсутнє умисне ухилення боржника від виконання рішення суду; розшук по даній категорії проваджень в силу вимог закону не застосовується, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали в межах доводів апеляційної скарги Банку, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, апеляційна скарга Банку підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В силу вимог ст. 374 ч. 1 п. 2 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення … і ухвалити … нове рішення …

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1, 3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, судовими рішеннями є ухвали, постанови.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення …та ухвалення нового… є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні скарги Банку, керувався ст. ст. 447-453 ЦПК України та виходив із того, що постанова державного виконавця від 30.06.2017р. про закінчення виконавчого провадження № 51226808 винесена з додержанням вимог діючого законодавства.

Проте, із такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з наступних підстав.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області перебувало виконавче провадження № 51226808 з виконання виконавчого листа № 332/6474/13-ц, виданого 24.01.2014 року Заводським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Родовід Банк» загальної суми боргу в розмірі 3721827,28 грн. (а.с. 69-70).

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є:

1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника

3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Однак, суд першої інстанції помилково вважав, що державний виконавець при примусовому виконанні вищезазначеного виконавчого листа №332/6474/13-ц здійснив всі необхідні заходи, передбачені ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», але вчинені заходи позитивного результату не дали.

Так, хоча судом першої інстанції було правильно встановлено, що державним виконавцем були здійснені заходи, внаслідок яких він отримав наступні відповіді та інформації:

- ДПС України (а.с. 95), за змістом якої за боржником обліковуються розрахункові рахунки, але кошти на них відсутні, оскільки платіжні вимоги повернулись з фінансових установ без виконання (а.с. 100-106, 110-115);

- Головного Управління Держгеокадастру у Запорізькій області (а.с.98-99), за змістом якої за божником ОСОБА_5 земельні ділянки не зареєстровані;

- бази даних АІС "Автомобіль" (а.с. 117), за змістом якої відсутня інформація про зареєстровану транспортну техніку за боржником;

- Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку (а.с. 118-119), за змістом якої ОСОБА_2 серед власників, які володіють значними пакетами акцій емітентів, відсутній;

- Інформаційну довідку з державного реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 96-97), за змістом якої за боржником не зареєстровано право власності на нерухоме майно;

- Пенсійного фонду України (а.с. 93-94), за змістом якої боржник не значиться серед осіб, які отримують пенсію; боржник серед осіб, які працюють за трудовими та цивільно-правовими договорами не значиться, останнє місце роботи невідомо;

- Державної податкової служби України (а.с. 92), за змістом якої інформація щодо боржника - фізичної особи щодо суми доходу, нарахованого (сплаченого) податковим агентом на користь платників податку, та сум утриманого з них податку в ДРФО відсутня.

Крім того, відповідно до акту державного виконавця (а.с. 116) рухомого майна боржника, на яке можливо звернути стягнення за місцем реєстрації - не виявлено.

Виключно на підставі вищезазначених матеріалів, державний виконавець зробив висновок, що у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення для погашення заборгованості за вищезазначеним виконавчим документом, та 30.06.2016 року виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно із п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», а саме: відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення (а.с. 73-75).

З якою помилково погодився суд першої інстанції у цій справі, вважаючи, що остання винесена з додержанням вимог діючого законодавства, та роз'яснивши Банку, що останній не позбавлений права повторно звернутись до ВДВС та ініціювати питання про примусове виконання вищезазначеного виконавчого листа.

Однак, при вищевикладених обставинах, помилковими є висновки суду першої інстанції у цій справі про те, що державним виконавцем було вжито саме всіх можливих заходів для примусового виконання рішення суду.

Тому що, як вбачається із матеріалів цієї справи, державний виконавець у тому числі надсилав на ім'я боржника ОСОБА_2 вимогу в порядку ст. ст. 5,11 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 107-109), якою також:

-зобов'язував боржника з'явитись до відділу та надати відповідні документи, потрібні державному виконавцю для виконання вищезазначеного рішення у примусовому порядку;

-при цьому, попереджав боржника, що в разі невиконання цієї вимоги, до нього буде застосовано привід через органи внутрішніх справ та обмеження виїзду за кордон України.

Вказана вимога державного виконавця не була виконана боржником.

Належні, допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та державним виконавцем апеляційному суду у судовому засіданні не надані.

Хоча, апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справи в межах апеляційної скарги Банку, роз'яснював державному виконавцю у судовому засіданні право надати докази, передбачені ст. 367 ч. ч. 2 та 3 ЦПК України, в обґрунтування своїх усних заперечень на апеляційну скаргу Банку у цій справі.

Таким чином, матеріали цієї справи не містять доказів того, що державний виконавець у вищезазначеному виконавчому провадженні застосовував до боржника вищезазначені заходи, зокрема: привід через органи внутрішніх справ (поліції) та обмеження виїзду за кордон України, які зокрема могли би допомогти державному виконавцю встановити фактичне місце проживання боржника ОСОБА_2 та в останньому - майно боржника, на яке може бути звернуто стягнення у даному примусовому виконавчому провадженні, в рахунок хоча б часткового виконання вищезазначеного рішення суду про стягнення на користь Банку 3721827,28 грн. (а.с. 69-70), яке не виконується боржником з січня 2014 року.

Також встановлено, що Банк не оскаржував будь-які дії державного виконавця у своїй скарзі, як помилково зазначав суд першої інстанції у своїй ухвалі, що є предметом апеляційного перегляду у цій справі, навпаки, він оскаржував бездіяльність державного виконавця.

Проте, не можна казати, що державний виконавець взагалі бездіяв у вищезазначеному виконавчому провадженні, він, безумовно, діяв, у тому числі накладав арешт на кошти боржника на рахунках останнього (постанова від 23.11.2015 року а.с. 102-106), але цих дій державного виконавця було недостатньо для винесення вищезазначеної постанови 30.06.2016 року про повернення виконавчого документа стягувачеві. Оскільки, державний виконавець міг та мав зробити більше, ніж зробив у виконавчому провадженні № 51226808 для розшуку майна боржника, на яке може бути звернуто стягнення в рахунок погашення вищезазначеної заборгованості перед Банком.

Розшук боржника (ст. 375 ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017 року включно, ст. 438 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року) до даної категорії боржників не застосовується.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги Банку лише частково ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, ухвала суду першої інстанції є такою, що постановлена судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, ґрунтується на припущеннях, а тому підлягає скасуванню із постановленням апеляційним судом нової постанови, якою скаргу Банку слід задовольнити частково, постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_8 по виконавчому провадженню № 51226808 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.06.2016 року слід скасувати; в решті скарги відмовити.

Керуючись ст.ст. 12, 368, 371 - 372, 374, 381-384, 450-451 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Ухвалу Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19 грудня 2017 року у цій справі скасувати.

Скаргу Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» задовольнити частково.

Постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління ДВС ГТУЮ у Запорізькій області ОСОБА_8 по виконавчому провадженню № 51226808 про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.06.2016 року скасувати.

В решті скарги відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови у цій справі апеляційним судом складено 29.11.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.