Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 360/1193/16-ц

провадження № 61-20308св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Гринюк Петро Дмитрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року у складі судді Верланова С. М.,

ВСТАНОВИВ :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Бородянського районного нотаріального округу Київської області Гринюк П. Д., про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину та договору дарування він з братом ОСОБА_5 отримали у власність по 1/2 домоволодіння на АДРЕСА_1. 16 серпня 1995 року він та ОСОБА_5 уклали договір про порядок користування вказаним домоволодінням, відповідно до якого в користування ОСОБА_5 перейшли приміщення: І площею 6,0 кв. м, 1-1 площею 5,1 кв. м, 1-2 площею 3,4 кв. м, 1-3 площею 11,5 кв. м, 1-4 площею 15,9 кв. м та надвірні господарські будівлі: сарай-Б, сарай-В, сарай-Г, погріб-Д, вбиральня-Е, кухня-гараж-сарай-3, колодязь - № 2 - 1/2, огорожа № 1 - 1/2, огорожа № 4-3, що складає 1/2 частину всього домоволодіння, а в користування ОСОБА_4 - приміщення: ІІ площею 7,8 кв. м, 2-1 площею 13,2 кв. м, 1-5 площею 7,8 кв. м, фундамент - К, криниця № 2 - 1/2, огорожа № 5-6, що складає 1/2 частину всього домоволодіння. 21 липня 2001 року ОСОБА_5 продав свою 1/2 частину жилого будинку на АДРЕСА_2 ОСОБА_10, який на момент придбання був згоден, що кімната 1-4 та 1/2 частина криниці повинні бути у його користуванні. Оскільки до ОСОБА_10 перейшли в користування кімната 1-4 і 1/2 частина криниці та земельна ділянка під ними, позивач просив визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01 липня 2001 року в частині продажу кімнати 1-4 та 1/2 криниці № 2 на АДРЕСА_2.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Бородянського районного суду Київської області від 13 лютого 2018 року визнано неподаною та повернуто скаржнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що спір між сторонами не пов'язаний із захистом порушених прав заявника саме як учасника бойових дій, тому посилання на пункт 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як на підставу для звільнення від сплати судового збору є необґрунтованими.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та задовольнити його клопотання про звільнення від сплати судового збору і направити справу до суду апеляційної інстанції для розгляду по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала апеляційного суду про залишення його апеляційної скарги без руху у зв'язку із несплатою судового збору та про повернення його апеляційної скарги постановлені з порушенням норм процесуального права, оскільки він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» як учасник бойових дій. Спір стосується порушення його першочергово права на придбання 1/2 частини майна, яке знаходиться на земельній ділянці відповідачів.

Вважає помилковим висновок апеляційного суду про звільнення учасників бойових дій від сплати судового збору лише у справах за позовами про захист їх прав як учасників бойових дій, оскільки відповідного обмеження Закон України «Про судовий збір» не містить.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 відповідно до посвідчення АА 271112 є учасником бойових дій (а. с. 131).

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.

Залишаючи апеляційну скаргу ОСОБА_4 без руху ухвалою від 02 квітня 2018 року та повертаючи її ухвалою від 10 квітня 2018 у зв'язку з невиконанням заявником вимог щодо сплати судового збору, апеляційний суд виходив з того, що відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» ОСОБА_4 звільнений від сплати судового збору лише у справах за спорами, пов'язаними із порушенням його прав як учасника бойових дій. Оскільки спір в даній справі не стосується прав ОСОБА_4 як учасника бойових дій, судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає сплаті ним на загальних підставах, тому, у зв'язку із невиконанням відповідної вимоги суду, апеляційна скарга підлягає визнанню неподаною і поверненню.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є помилковими.

Правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначені Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22 травня 2015 року № 484-VIII (набрав чинності з 01 вересня 2015 року) внесені зміни, зокрема, у статтю 5 Закону України «Про судовий збір» (пільги щодо сплати судового збору), а саме: відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються учасники бойових дій, Герої України - у справах, пов'язаних з порушенням їхніх прав.

Визначаючи дійсний зміст зазначеної норми Закону, Верховний Суд врахував, що в її тексті не міститься умова про те, що такий позов має бути заявлений виключно з підстав порушення прав та законних інтересів позивача саме як учасника бойових дій, а також безпосередньо не зазначається, що справа має стосуватись порушених прав позивача, якими він наділений як учасник бойових дій, без уточнення характеру таких прав та підстав їх порушення.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65)).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити будь-який ризик свавілля.

Відсутність чіткого трактування та розуміння дійсного змісту зазначеної норми пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не повинна впливати на гарантовані державою пільги при сплаті судового збору, порушувати та обмежувати права учасників бойових дій при їх зверненні до суду у зв'язку з порушенням будь-яких їх прав незалежно від характеру, предмета та підстав таких позовів.

Таким чином, правове регулювання надання пільг зі сплати судового збору здійснюється на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним законом і не містить будь-яких обмежень для учасників бойових дій щодо предмета судового захисту порушених прав.

Звужене тлумачення змісту пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» не може вважатися обґрунтованим, тому помилковою є відмова позивачу у задоволенні заяви про звільнення його, як учасника бойових дій від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» з тих підстав, що справа за позовом ОСОБА_4 не пов'язана з порушенням прав позивача як особи, яка має статус учасника бойових дій.

Апеляційний суд наведеного не врахував, безпідставно поклав на ОСОБА_4 обов'язок зі сплати судового збору та помилково визнав його апеляційну скаргу неподаною та повернув її заявнику.

Зважаючи на наведене, доводи касаційної скарги є обґрунтованими, а ухвала Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року як постановлена з порушенням норм процесуального права підлягає скасуванню.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_4 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик