ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Демченко Е.Л., Куценко Т.Р.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2017 року позивачка звернулась до суду з вищезазначеним позовом до відповідача про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей.

Позов мотивовано тим, що 16 вересня 2003 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя з відповідачем не склалось, через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на шлюб та сім'ю, подружжя втратило почуття любові та поваги один до одного. Шлюбні стосунки та веденні спільного господарства наразі припинені, спору про поділ майна між ними не має.

Просила, розірвати шлюб та неповнолітніх дітей залишити проживати з нею.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та розірвано шлюб, укладений між нею та ОСОБА_2

Рішення суду мотивоване тим, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, оскільки сторони подружні відносини припинили, спільне господарство не ведуть, примирення між ними неможливе.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила вказане рішення частково скасувати, та ухвалити нове про задоволення її позовних в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не було вирішено вимоги щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1, з наступних підстав.

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, оскільки сторони подружні відносини припинили, спільне господарство не ведуть, примирення між ними неможливе.

З вказаним висновком суду в повній мірі погодитись не можна, з огляду на наступне.

Частина 1 статті 3 Сімейного кодексу України проголошує, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється шляхом його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду у відповідності зі ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Так, матеріалами справи встановлено, що 16.09.2003 року сторони по справі зареєстрували шлюб, від якого мають двох дітей - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 та доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Спільне життя у подружжя не склалося, причиною припинення шлюбних відносин стали втрата почуття поваги, взаєморозуміння та любові. У подружжя виявилися різні погляди на сімейні відносини та обов'язки, на ведення господарства.

Шлюбні відносини між сторонами припинені з вересня 2016 року, подружжя проживає окремо, подальше збереження неможливе, спільне господарство не ведеться.

Відповідач подав до суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги визнає в повному обсязі, наміру на примирення не має.

Враховуючи зазначені норми закону, а також встановлені обставини справи, - колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та вважає за можливе розірвати шлюб між сторонами, оскільки подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам, примирення між сторонами неможливе.

При цьому, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині визначення місця проживання дітей з позивачкою не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.1 ст.ст.3, 18 Конвенції в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.142 Сімейного Кодексу України діти мають рівні права та обов'язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою.

Статтею 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України).

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 15 даного Закону дитина, яка проживає окремо від одного з батьків, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні, мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме її нормальному вихованню.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існує спір про визначення місця проживання спільних дітей сторін, про що зазначила позивачка і в судовому засіданні суду апеляційної інстанції.

Проте в позовній заяві про це не вказано, а лише ця вимога зазначена в резолютивній частині позову.

Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За таких обставин спір щодо визначення місця проживання дитини в даному випадку не може одночасно розглядатися разом із позовом про розірвання шлюбу.

Крім того в суді першої інстанції це питання взагалі не розглядалося та суд цим обставинам оцінку не давав.

Враховуючи, що вимоги позивачки про визначення місця проживання дітей в позові не обґрунтовані, належними та допустимими доказами не підтверджені, приймаючи до уваги те, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою чи ні, - колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні вказаних вимог.

Колегія наголошує, що позивачка не позбавлена права на звернення до суду з окремим позовом, обґрунтувавши вказані вимоги та підтвердивши їх належними та допустимими доказами.

На вказане, суд першої інстанції уваги не звернув, вимоги позивачки щодо визначення місця проживання дітей взагалі не розглянув, а тому дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Рішення як таке, що ухвалене у порушення вимог матеріального та процесуального права підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір в розмірі 960,00 грн., спалений апелянтом при поданні апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2018 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 16 вересня 2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Юрївського районного управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №22 - розірвати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 960,00 грн..

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді Е.Л. Демченко

Т.Р. Куценко