Справа № 712/4097/18
Провадження № 2/712/1330/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого судді Романенко В.А.

за участю секретаря Таран А.І.

розглянувши в спрощеному відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, посилаючись на те, що 24 листопада 1969 року між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу здійснене запис № 36 Красноосільскою сільською радою Лисківського району Горьковської області.

Під час шлюбу 21 липня 1971 року за спільні кошти подружжя ними було придбано 38/100 частини будинку, розташованого за адресою: м. Черкаси, вул. Котовського (ОСОБА_5, № 30.

20 липня 1991 року замість договору купівлі-продажу житлово-експлуатаційним відділом Черкаського міськвиконкому було видано свідоцтво № 58 на право особистої власності на імя ОСОБА_4 на 3/5 житлового будинку по вул. Котовського, № 30 в м. Черкаси.

В період шлюбу вони з чоловіком за спільні кошти побудували сарай та дві прибудови до житлового будинку, право власності на які було визнано за ОСОБА_4 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2007 року.

Спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 є 3/5 будинку №30 по вул. Михайла Грушевського (Котовського) в м. Черкаси з прибудовами та надвірними спорудами.

17 лютого 2014 року її чоловік ОСОБА_4 помер. Спадкоємцями першої черги після смерті чоловіка крім неї є їхні діти - син ОСОБА_2 (відповідач) та донька - ОСОБА_3 (третя особа).

06.03.2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було відкрито спадкову справу № 55822171 у спадковому реєстрі.

Від своєї частки в спадщині чоловіка вона відмовилась на користь сина - ОСОБА_2. Однак, мала бажання і намір отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Однак, її син ОСОБА_2 забрав всі оригінали правовстановлюючих документів та технічний паспорт на будинок і умисно, з метою перешкодити оформленню спадщини сестрою ОСОБА_3 та в оформлені нею свідоцтва на право власності на свою частку у спільному майні подружжя, протягом тривалого часу не надає нотаріусу зазначені вище документи. На її неодноразові прохання та вимоги передати нотаріусу необхідні для оформлення спадщини документи, відповідав відмовою.

За таких обставин, не маючи в спадковій справі всіх необхідних документів, нотаріус не мала можливості видати доньці ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину, а їй - свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

19.03.2018 року вона отримала відмову від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у звязку із відсутністю оригіналів документів, необхідних для видачі такого свідоцтва.

За таких обставин, вимушена звернутись до суду з вимогою про визнання за нею права власності на частину будинку № 30 по вул. Михайла Грушевського (Котовського) в м. Черкаси з прибудовами та надвірними спорудами, як частку у спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя.

Просить суд визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з подружжя, що відповідає 3/10 частини будинку № 30 по вул. Михайла Грушевського (Котовського) в м. Черкаси літ. А-І, з відповідними частинами житлових прибудов літ. А-І, літ. А2-ІІ, прибудов літ. а, літ. а' та надвірних споруд - сарай літ. В, вбиральня літ. Г, навіс літ. Б та огорожа №1. Стягнути з відповідача ОСОБА_2 на її користь судові витрати.

Позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити, зустрічний позов не визнали та просили суд відмовити.

Відповідач в судовому засіданні позов визнав.

Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити.

Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Заслухавши сторони, зясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Судом встановлено, що 24 листопада 1969 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу здійснене запис № 36 Красноосільскою сільською радою Лисківського району Горьковської області.

Під час шлюбу 21 липня 1971 року за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було придбано 38/100 частини будинку, розташованого за адресою: м. Черкаси, вул. Котовського (ОСОБА_5), № 30.

20 липня 1991 року замість договору купівлі-продажу житлово-експлуатаційним відділом Черкаського міськвиконкому було видано свідоцтво № 58 на право особистої власності на імя ОСОБА_4 на 3/5 житлового будинку по вул. Котовського, № 30 в м. Черкаси.

В період шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за спільні кошти побудували сарай та дві прибудови до житлового будинку, право власності на які було визнано за ОСОБА_4 на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 23 жовтня 2007 року.

Спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4 є 3/5 будинку №30 по вул. Михайла Грушевського (Котовського) в м. Черкаси з прибудовами та надвірними спорудами.

Відповідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

17 лютого 2014 року ОСОБА_4 помер.

Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

За нормою частини першої статті 1258 Цивільного кодексу України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після й смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є дружина ОСОБА_1, їхні діти - син ОСОБА_2 та донька - ОСОБА_3.

Частиною 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У відповідності зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Положенням ч. 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним.

Відповідно до п. 1.1. та п. 2.2. Глави 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку.

06.03.2014 року приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 було відкрито спадкову справу № 55822171 у спадковому реєстрі.

ОСОБА_1 від своєї частки в спадщині чоловіка відмовилась на користь сина - ОСОБА_2. Однак, мала бажання і намір отримати у нотаріуса свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

ОСОБА_2 забрав всі оригінали правовстановлюючих документів та технічний паспорт на будинок, чим перешкоджає оформленню спадщини ОСОБА_3 та в оформлені ОСОБА_1 свідоцтва на право власності на свою частку у спільному майні подружжя. ОСОБА_2 протягом тривалого часу не надає нотаріусу зазначені вище документи.

Таким чином, не маючи в спадковій справі всіх необхідних документів, нотаріус не мала можливості видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину, а ОСОБА_1 - свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя.

19.03.2018 року позивач ОСОБА_1 отримала відмову від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_6 у видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у звязку із відсутністю оригіналів документів, необхідних для видачі такого свідоцтва.

Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо.

У даному випадку, частина будинку була придбана у власність у період, коли сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до положень вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку, що за позивачкою ОСОБА_1 повинно бути визнано право власності на ? частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_4, який помер 17.02.2014 року, що відповідає 3/10 частини будинку № 30 по вул. Михайла Грушевського (Котовського) в м. Черкаси, а саме: літ. А-І, з відповідними частинами житлових прибудов літ. А-І, літ. А2-ІІ, прибудова літ. а, літ. а/ та надвірних споруд сарай літ. В, вбиральня літ. Г, навіс літ. Б та огорожа № 1.

Вирішуючи питання про стягнення судових витрат по справі суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Судові витрати на правничу допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката несуть сторони.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Нормою частини 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини 1 ст. 141 Цивільного процесуального України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 2 вказаної статті Кодексу, інші судові витрати пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон) визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до частин першої та другої статті 30 Закону гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Виходячи зі змісту положень частини третьої статті 27 Закону до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який полягає у визначенні за суб'єктом цивільного права можливості укладати договір або утримуватися від його укладання, а також визначати його зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення судових витрат за надання правової допомоги, які позивач поніс не підлягають до задоволення, оскільки позивачем не надано суду копії договору про надання правової допомоги; докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Надано лише ордер серія СК № 60573 від 30.05.2018 року та квитанцію до прибуткового касового ордера серія 02АААИ 684804 на суму 1700 грн.

Що стосується судових витрат за отримання інформації на запит в КП «ЧООБТІ» в сумі 988,16 грн., суд приходить до висновку, що дані вимоги теж не підлягають до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи.

Частиною 3 статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) повязані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Позивачем в судовому засіданні позивачем не доведено, що витрати за отримання інформації на запит в КП «ЧООБТІ» необхідні саме для розгляду даної справи або підготовки до її розгляду.

Однак, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 3286,70 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76, 77, 80, 81, 89, 133, 137, 141, 178, 258-260, 263-265, 274 -279 ЦПК України, ст.ст. 15, 16, 368, 372, 1216, 1217, 1258, 1261, 1268 ЦК України, ст..ст. 60, 61, 70 СК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя задоволити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку в спільному майні подружжя після смерті ОСОБА_4, який помер 17.02.2014 року, що відповідає 3/10 частини будинку № 30 по вул. Михайла Грушевського (Котовського) в м. Черкаси, а саме: літ. А-І, з відповідними частинами житлових прибудов літ. А-І, літ. А2-ІІ, прибудова літ. а, літ. а/ та надвірних споруд сарай літ. В, вбиральня літ. Г, навіс літ. Б та огорожа № 1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 3286,70 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Черкаської області шляхом подачі апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення через суд першої інстанції до Апеляційного суду Черкаської області.

Головуючий: