Справа № 345/3007/17
Провадження № 22-ц/779/333/2018
Головуючий у 1 інстанції Мигович О. М.
Суддя-доповідач Ясеновенко
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області у складі

судді-доповідача Ясеновенко Л.В.,

суддів: Бойчука І.В., Горейко М.Д.,

секретаря Мельник О.В.,

з участю ОСОБА_3 та представників сторін,

розглянувши справу за позовом ОСОБА_3 до Вищого професійного училища №7 м. Калуша про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області, постановленого суддею Мигович О.М. 27 грудня 2017 року в м. Калуші,

в с т а н о в и в :

31.08.2017 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до Вищого професійного училища №7 м. Калуша про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В заяві зазначила, що працювала майстром виробничого навчання ВПУ № 7 і наказом № 27-к від 30.06.2017 року була звільнена з роботи на підставі п.3 ст.41 КЗпП. Підставою для звільнення у наказі зазначено, що вона в присутності директора ПТУ вказала на проблеми навчального закладу та використання праці учнів поза межами навчальної та виробничої практики без виплати їм заробітної плати.

Вважала звільнення з роботи незаконним, оскільки вона не вчиняла аморального поступку в розумінні п.3 ст.41 КЗпП, а тому просила поновити строк звернення до суду, визнати незаконним наказ про звільнення, поновити на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 27 грудня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_3 посилається на незаконність рішення суду.

Вказує на те, що суд безпідставно відмовив їй у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Судом не враховано положень п.10 ч.2 ст.197 ЦПК про те, що у підготовчому засіданні суд вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Апелянт вважає, що суд повинен був вирішити питання про поновлення пропущеного процесуального строку у підготовчому провадженні, про що постановити відповідну ухвалу та призначити справу до розгляду.

ОСОБА_3 вказує на те, що у разі, якщо поважність причин пропуску строку не була нею достатньо аргументована, суд повинен був постановити ухвалу про залишення заяви без руху та надати строк для подання інших доказів для підтвердження причин пропуску строку. При цьому позивач посилається на практику вирішення аналогічних питань судами різних юрисдикцій та вказує на застосування аналогії права та аналогії закону.

Апелянт також посилається на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Мушта проти України», де суд дійшов висновку, що заявниця та її представник діяли у цій справі з належною сумлінністю та що не було вини заявниці в тому, що вона не подала касаційну скаргу в межах строку, встановленого законодавством. Навіть припускаючи, що пояснення Уряду щодо підстав відмови Верховного суду поновити строк є відповідним, суд зазначає, що за обставин цієї справи застосування процесуальних обмежень національним судом не було очевидним та передбачуваним для заявниці і тому не відповідало принципу юридичної визначеності.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 - VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим суд застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення, а справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_3 та представників сторін, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 пропустила строк звернення до суду та не подала доказів поважності причин пропуску такого строку.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального права.

Встановлено, що ОСОБА_3 працювала майстром виробничого навчання Вищого професійного училища №7 м. Калуша і наказом №27-к від 30.06.2017 року була звільнена з роботи на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України - вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи.

Підставою для звільнення з роботи були: наказ директора училища від 27.06.2017 року №2-с, яким ОСОБА_3 оголошено догану за невиконання посадових обов'язків відповідно до Посадової інструкції майстра виробничого навчання, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку для працівників ВПУ №7 та дискредитація службових повноважень адміністрації училища та певного кола педагогів щодо порушення законодавства в частині навчально-виробничого та навчально-виховного процесів, озвучених під час звіту директора 20.06.2017 року в присутності начальника управління професійно-технічної освіти, вищої освіти та молодіжної політики.

У протоколі №1 звіту директора та колективу ВПУ №7 зафіксований виступ ОСОБА_3 такого змісту: «Учні групи №5б замість технологічної практики працюють на будівельних роботах в районній лікарні і немає оплати за ці роботи. Є в училищі і мертві душі - учні, які є в списку групи, а насправді вони не ходять на заняття. Відносно поганого результату на конкурсі, то там не зовсім чесно оцінювали учнів. Представник з Вінниці погано виконав завдання, а йому дозволили переробити і в результаті він посів 6 місце. Майстрів виробничого навчання будівельного профілю принижують і роблять з них будівельну бригаду, яка незаконно працює на училище».(а.с.80)

Статтею 41 КЗпП України визначено додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Така підвищена відповідальність працівників обумовлена тим, що вони перебувають в особливому правовому стані та виконують специфічні функції, не властиві іншим категоріям працівників; їхні дії чи бездіяльність можуть призвести до порушення конституційних прав та свобод громадян, завдати значної шкоди суспільним відносинам та авторитету як самої держави, так і суб'єктів господарювання.

Так, відповідно до пункту 3 статті 41 КЗпП України вчинення працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи, є підставою для розірвання трудового договору з працівником.

До суб'єктів, які можуть бути звільнені за вказаною підставою, належать учасники навчально-виховного процесу, зазначені у статті 50 Закону України "Про освіту", а саме: керівні, педагогічні, наукові, науково-педагогічні працівники, спеціалісти.

Отже, звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: 1) аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами; 2) вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію.

Таке звільнення допускається за вчинення аморального проступку як при виконанні трудових обов'язків, так і не пов'язаного з ними (вчинення такого проступку в громадських місцях або в побуті).

Зокрема, аморальним проступком є винне діяння, що суперечить загальноприйнятим нормам і правилам, порушує моральні устої суспільства, моральні цінності, які склалися в суспільстві, і суперечить змісту трудової функції, тим самим дискредитуючи службово-виховні, посадові повноваження відповідного кола осіб. Так, аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо.

Звільнення не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами.

Отже, оголошення ОСОБА_3 догани за невиконання посадових обов'язків відповідно до Посадової інструкції майстра виробничого навчання, грубе порушення Правил внутрішнього розпорядку для працівників ВПУ №7 (наказ №2-с від 27.06.2017 року) та критичний виступ ОСОБА_3 під час звіту директора 20.06.2017 року, які були підставою для звільнення з її роботи, не є аморальним вчинком у розумінні п.3 ст. 41 КЗпП, а тому позов в частині визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що строк звернення до суду пропущений позивачкою з поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Згідно ст.234 КЗпП у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника.

Встановлено, що 19.07.2017 року ОСОБА_3 подала заяву до управління держпраці Івано-Франківської області, а 24.07.2017 року - до Департаменту освіти, науки та молодіжної політики Івано-Франківської ОДА з проханням провести перевірку законності її звільнення з роботи за п.3 ст. 41 КЗпП.(а.с.43,45,86-89)

Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого з 05.07.2017 року по 17.07.2017 року ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у КЗ «Районна лікарня Калуської районної ради» з діагнозом неходжікінська дифузна лімфома маргінальної зони ст. ІІІ. Стан після спленектомії 21.10.2010 року. Стан після курсів поліхіміотерапії (2010 рік), гастроезофальна рефлексна хвороба.

Крім того, одразу ж після звільнення з роботи ОСОБА_3 звернулась за наданням правової допомоги до адвоката Шевчука П.В., з яким 03.07.2017 року уклала договір №03-07/17, а тому відсутня вина позивачки у несвоєчасному зверненні до суду.

Отже, звернення ОСОБА_3 з відповідними заявами до державних органів та перебування на стаціонарному лікуванні після звільнення з роботи свідчить про поважність причин пропуску такого строку, який підлягає поновленню.

При таких обставинах справи, колегія суддів приходить до висновку, що звільнення ОСОБА_3 з роботи проведене з порушенням положень ст.41 КЗпП, а тому наказ про звільнення слід визнати незаконним, поновити ОСОБА_3 на роботі та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

З відповідача на користь позивачки підлягає до стягнення середня заробітна плата за час вимушеного прогулу з 30.06.2017 року по 19.03.2018 року, що складає 180 робочих днів.

Згідно довідки вищого професійного училища №7 від 29.08.2017 року заробітна плата ОСОБА_3 за травень та червень 2017 року становить 13531,02 грн. (а.с.31)

Середньоденна заробітна плата з врахуванням відпрацьованих впродовж двох місяців сорока робочих днів становить 338,27 грн., а середній заробіток за час вимушеного прогулу - 60889,60 грн.(180 день х 338,27 грн.), яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з відрахуванням всіх обов'язкових платежів та внесків.

Разом з тим, підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди немає, оскільки така вимога не є обґрунтованою, в судовому засіданні представник позивача пояснив, що під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 відмовилась від позову в цій частині, однак належно оформленої заяви не подала.

Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача на користь держави підлягає до стягнення 1409,60 грн. судового збору, а саме 704,80 грн. за позовну вимогу немайнового характеру та 704,80 грн. за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 376 ЦПК підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищенаведене, рішення суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 27 грудня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Вищого професійного училища №7 м. Калуша про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ №27-к від 30.06.2017 року про звільнення ОСОБА_3 з роботи на підставі п.3 ст. 41 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_3 на посаді майстра виробничого навчання Вищого професійного училища №7 м. Калуша.

Стягнути з Вищого професійного училища №7 м. Калуша на користь ОСОБА_3 60889 грн. (шістдесят тисяч вісімсот вісімдесят дев'ять грн.) 60 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням всіх обов'язкових платежів та внесків.

В решті позову відмовити.

Стягнути з Вищого професійного училища №7 м. Калуша в дохід держави 1409,60 грн. судового збору.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач Л.В. Ясеновенко

Судді: І.В. Бойчук

М.Д. Горейко