АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/1777/18Головуючий по 1 інстанції Тептюк Є.П.
Категорія: 27 Доповідач в апеляційній інстанції Сіренко Ю.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року

м.Черкаси

Апеляційний суд Черкаської області у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Храпка В.Д.

секретар: Торопенко Н.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року у складі судді Тептюка Є.П., повний текст рішення складений 21 вересня 2018 року, - :

в с т а н о в и в :

У січні 2018 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання додаткових угод недійсними.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 23 травня 2006 року між ним та АКБ «Райффайзенбанк Україна» був укладений кредитний договір №CNL-00/071/2006, за яким він отримав кредит на споживчі цілі у сумі 500 000 грн., зі строком повернення не пізніше 23 травня 2016 року.

4 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №CNL-F00/152/2007, за яким ОСОБА_5 отримав кредит на споживчі цілі у сумі 778000 грн., зі строком повернення не пізніше 1 липня 2022 року.

28 січня 2015 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_6 був укладений договір про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № CNL-F00/071/2006 від 23 травня 2006 року та №CNL-F00/152/2007 від 4 липня 2007 року.

Після цього між сторонами було укладено сім однотипних додаткових угод до кредитного договору №CNL-F00/071/2006 від 23 травня 2006 року та №CNL-F00/152/2007 від 4 липня 2007 року, за якими відповідач надав позивачу у позику різні суми грошових коштів: 18 лютого 2015 року - 405 000 грн.; 25 лютого 2015 року - 340 000 грн.; 5 березня 2015 року - 250 000 грн.; 20 березня 2015 року - 190 000 грн.; 20 березня 2015 року -73 750 грн.; 21 березня 2015 року -540 000 грн.; 10 червня 2015 року -760 000 грн.

Вказані угоди, на думку позивача, є недійсними правочинами, оскільки кредитодавцем за цими угодами виступає неналежна особа - ОСОБА_6, який відповідно до вимог чинного законодавства не може бути стороною кредитного договору, оскільки не є фінансовою установою.

Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що письмові правочини, що укладені між сторонами та мають назву «Додаткова угода до кредитного договору №CNL-F00/071/2006 від 23 травня 2006 року та №CNL-F00/152/2007 від 4 липня 2007 року» по своїй правовій природі не є кредитними договорами, а є договорами позики.

У жовтні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій просив рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована непогодженням скаржника з висновком суду, що додаткові угоди були укладені не до кредитного договору, а до договору про відступлення права вимоги, оскільки він суперечить змісту даних угод та їх назві. Крім того, оскаржувані договори, будучи окремими документами, є частиною основного договору, які доповнюють, змінюють або скасовують окремі положення основного договору. В даному випадку додатковими угодами збільшено розмір кредиту, а кредитором виступила особа, яка відповідно до чинного законодавства не має права бути стороною кредитного договору, оскільки не є фінансовою установою.

Заслухавши представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає до залишення без задоволення.

Відповідно до частин першої-третьої, п'ятої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З умовами частин 1, 2 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Стаття 1046 ЦК України передбачає, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 23 травня 2006 року між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №CNL-F00/071/2006, за яким ОСОБА_5 отримав кредит на споживчі цілі у сумі 500 000 грн., зі строком повернення не пізніше 23 травня 2016 року.

4 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір №CNL-F00/152/2007, за яким ОСОБА_5 отримав кредит на споживчі цілі у сумі 778 000 грн., зі строком повернення не пізніше 1 липня 2022 року (а.с. 16-23).

В забезпечення виконання умов кредитних договорів, ОСОБА_5 та АКБ «Райффайзенбанк Україна» 23 травня 2006 року уклали договір іпотеки №РCNL-F00/071/2006, а 4 липня 2007 року був укладений договір іпотеки №РCL-F00/152/2007 між ним та ЗАТ «ОТП Банк». (а.с. 95 зворот)

22 лютого 2013 року між ПАТ «ОТП Банк» (яке є правонаступником ЗАТ «ОТП Банк» та АКБ «Райффайзенбанк Україна») та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» були укладені договір купівлі-продажу кредитного портфелю (договір факторингу) та договір про відступлення права вимоги (а.с. 49).

28 січня 2015 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ОСОБА_6 були укладені договори про відступлення прав вимоги за кредитними договорами № CNL-F00/071/2006 від 23 травня 2006 року та №CNL-F00/152/2007 від 4 липня 2007 року, за якими позивач набув прав кредитора до відповідача по таких кредитних договорах в розмірі 756 402 грн. 79 коп. (загальна сума зобов'язання станом на 28 січня 2015 року). (а.с. 7-8)

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватись, а створені обов'язки підлягають виконанню.

За статтею 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Предметом даного спору є визнання недійсними додаткових угод, в яких ОСОБА_6 діє на підставі саме договору про відступлення права вимоги, а питання встановлення недійсності даного правочину позивачем не заявлялось.

Між сторонами було укладено сім однотипних додаткових угод до кредитного договору №CNL-F00/071/2006 від 23 травня 2006 року та №CNL-F00/152/2007 від 4 липня 2007 року, за якими відповідач надав позивачу у позику різні суми грошових коштів: 18 лютого 2015 року - 405 000 грн.; 25 лютого 2015 року - 340 000 грн.; 5 березня 2015 року - 250 000 грн.; 20 березня 2015 року - 190 000 грн.; 20 березня 2015 року - 73 750 грн.; 21 березня 2015 року -540 000 грн.; 10 червня 2015 року - 760 000 грн. (а.с. 9-15).

Також, з матеріалів справи вбачається, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 січня 2016 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про звернення стягнення на майно задоволено повністю, серед підстав подання позову були додаткові угоди укладені до договорів про відступлення прав вимоги за кредитними договорами №CNL-F00/071/2006 від 23 травня 2006 року та №CNL-F00/152/2007 від 4 липня 2007 року. (а.с. 48-51).

Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 13 квітня 2018 року, було стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 заборгованість на загальну суму 3 799 828 грн., саме за додатковими угодами, які є предметом даного судового розгляду та недійсність яких позивач просить визнати у даній справі. (а.с. 95-97).

З даного судового рішення вбачається, що судом була визначена правова природа спірних додаткових угод, як окремих договорів позики.

Звертаючись до суду із даним позовом, позивач зазначив, що на його думку, укладені між сторонами додаткові угоди є недійсними правочинами, оскільки кредитором за цими угодами виступає неналежна особа - ОСОБА_6, який відповідно до вимог чинного законодавства не може бути стороною кредитного договору, оскільки не є фінансовою установою.

У справі, що переглядається, суд встановивши, що оскаржувані угоди не є кредитними договорами, а є договорами позики, оскільки кожний з них пов'язаний з первинними кредитними договорами лише спільним способом забезпечення виконання позичальником своїх грошових зобов'язань, а позикодавець діє на підставі саме договору про відступлення права вимоги від 28 січня 2015 року, дійсність якого сторонами не оспорюється, та врахувавши, що оскаржувані угоди не містять обов'язку сплати позичальником відсотків, що є обов'язковою умовою для кредитного договору, прийшов до обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову із заявлених підстав.

Доводи скаржника про недійсність оскаржуваних договорів, колегія суддів вбачає безпідставними, оскільки вони спростовуються встановленими обставинами справи та діями самого скаржника при укладанні спірних правочинів та виконанні їх умов. При цьому скаржником не заперечувався факт дійсності вказаних договорів на момент їх укладення.

Наведені у апеляційній скарзі доводи є аналогічними доводам викладеним в позовній заяві, яким суд дав належну правову оцінку. Ці доводи не спростовують висновків суду у вирішенні справи по суті та не дають підстав вважати, що судом неправильно застосовані норми матеріального права або порушені норми процесуального права.

З огляду на це, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання додаткових угод до кредитного договору недійсними - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2018 року

Судді: Н.І.Гончар

Ю.В.Сіренко

В.Д.Храпко