Справа № 136/1822/14-ц
Провадження № 22-ц/801/232/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 грудня 2018 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»

на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2016 року, ухвалене суддею Саламаха О.В., повний текст якого складено 24 жовтня 2016 року,

в справі №136/1822/14-ц

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (позивач)

до ОСОБА_3 (відповідач),

про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

встановив:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» звернулось в районний суд із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 119829,51 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 26.12.2007 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №822, за умовами якого позичальнику надано кредит в сумі 160000 грн. на споживчі цілі, строком на 36 місяців зі сплатою 19,5% річних, щомісячною сплатою до 28 числа кожного місяця рівними частинами платежу в сумі 4444,44 грн. та строком остаточного повернення кредиту не пізніше 25.12.2010 року.

В забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_4 укладено договір застави, предметом якого є трактор К-701, 2007 року, заводський НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 485333 грн., зберігається, за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник ОСОБА_4 померла і на момент її смерті заборгованість за кредитним договором становила 119829,51 грн., а саме: основний борг - 119758,83 грн., пеня - 70,68 грн.

З метою встановлення спадкоємців 07.10.2009 року банк звернувся з претензіями до нотаріальних контор, однак відповіді на них не було надано.

На повторне звернення позивача від 14.02.2014 року йому надана інформація про те, що у Липовецькій державній нотаріальній конторі заведена спадкова справа №405/2009 і після смерті ОСОБА_4 з заявою на видачу свідоцтва про право на спадщину звернулася дочка померлої - ОСОБА_3, яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав.

Ознайомившись із спадковою справою позивачеві стало відомо, що ОСОБА_3 прийняла спадщину, яка складається з земельної ділянки площею 2,5285 га., яка розташована на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

З огляду на те, що ОСОБА_3 є спадкоємицею позичальника ОСОБА_4 банк просив стягнути з неї заборгованість за кредитним договором № 822 від 26.12.2007 у сумі 119829,51грн.

Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи та порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове про задоволення вимог.

В судовому засіданні представник ПАТ «Державний ощадний банк України» - ОСОБА_6 вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_7 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просила залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що між ВАТ «Ощадбанк» правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір від 26 грудня 2007 року за №822, строком на 36 місяців, дата остаточного повернення кредиту - 25 грудня 2010 року.

Умовами договору визначено, що банк надав, а ОСОБА_4 отримала кредит в сумі 160000 грн.

Факт отримання позичальником вказаної суми підтверджується видатковим ордером №62 від 28.12.2007 року.

На забезпечення виконання умов кредитного договору цими ж сторонами укладено договір застави, предметом якого є колісний трактор К-701, 2007 року випуску, вартістю 485333 грн., який належав ОСОБА_4 та зберігається за адресою: АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 від 29.07.2009, виданого виконавчим комітетом Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.

Станом на 15.04.2009 року розмір її заборгованості за кредитом перед банком складав 119829,51 грн. та складається з простроченої заборгованості за основним боргом 119758,83 грн. і пені 70,68 грн.

07 жовтня 2009 року ВАТ «Ощадбанк» уперше звернулось з претензіями до нотаріуса Липовецької районної державної нотаріальної контори та приватного нотаріуса про надання відомостей щодо кола спадкоємців майна померлої ОСОБА_4 Повторно з таким и ж претензіями банк звернувся 14 лютого 2014 року.

Листом Липовецької державної нотаріальної контори від 25 лютого 2014 року банк повідомлено, що після смерті ОСОБА_4 відкрита спадкова справ №405/2009, спадкоємцем померлої є її дочка, ОСОБА_3, яка прийняла спадщину, проте своїх спадкових прав не оформила.

Згідно зі спадковою справою №405/2009 від 12.08.2009 року до складу спадкового майна після смерті ОСОБА_4 увійшла земельна ділянка площею 2,5285 га., розташована на території Вахнівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, цільове призначення якої - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартість якої, відповідно в до висновку оціночно-земельної експертизи №ОС-35/036/16 від 14.09.2016 року, становить 103908 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції зробив висновок про те, що ПАТ «Державний ощадний банк України» не вжив активних дій щодо реалізації своїх прав, а тому пропустив спеціальний строк, встановлений законом для пред'явлення вимог кредитора до спадкоємців. При цьому суд вважав вимоги банку обґрунтованими.

Проте з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися, оскільки правильно встановивши обставини справи і правовідносини, що виникли між сторонами, суд неправильно застосував норми матеріального права.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) - стаття 610 ЦК України.

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Відповідно до частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 1054 ЦУК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частин першої та другої статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Згідно частини 1 статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

За загальним правилом статті 1216 ЦК України спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування є підставою універсального правонаступництва, за якого до спадкоємців одночасно переходить вся спадщина (як права, так і обов'язки).

У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у певному правовідношенні, тобто цивільні відносини існують безперервно, не припиняючись, у них відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Враховуючи існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час ухвалення юридично значимих рішень та обранні певного варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Претензія (вимога) до спадкоємців може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Як вбачається із матеріалів справи ПАТ «Ощадбанк» скористався своїм правом кредитора заявити про вимогу до спадкоємців боржника через нотаріуса направивши 07 жовтня 2009 року відповідні претензії (вимоги), тобто протягом шестимісячного строку з дня відкриття спадщини, як відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1.

Пунктом 189 Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (далі - Інструкція) затвердженої Наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року визначено, що нотаріус за місцем відкриття спадщини в строк, установлений статтею 1281 ЦК України, приймає претензії від кредиторів спадкодавця. Претензії мають бути заявлені у письмовій формі і прийняті незалежно від строку настання права вимоги. Про претензію, що надійшла, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину, або виконавця заповіту.

Банку не було відмовлено у прийнятті такої вимоги кредитора, й не було запропоновано звернутись із такою вимогою за місцем відкриття спадкової справи, що свідчить про відсутність порушень прав банку на цьому етапі.

Відтак, колегія суддів прийшла до висновку, що вимогу кредитора померлого позичальника банком пред'явлено вчасно та у спосіб, визначений законом.

Разом з тим, відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Оскільки зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1281 ЦК України.

Поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не є тотожним поняттю «позовна давність». Так, частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Іншими є правові наслідки, що передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Визначені у статті 1281 ЦК України строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними за своєю правовою природою та наслідками строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові за умови, якщо про застосування позовної давності у суді заявила одна зі сторін та відсутні поважні причини пропущення позовної давності.

Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц.

Як встановлено матеріалами справи умовами кредитного договору №822 від 26.12.2007 року (п. 1.6, 7.8) визначено, що остаточне погашення кредиту здійснюється не пізніше 25 грудня 2010 року. При цьому сторони погодились про збільшення строків позовної давності відповідно до ст. 257 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов'язань позичальника.

Разом з тим, позовна заява подана ПАТ «Державний ощадний банк України» до суду 19 серпня 2014 року, тобто після спливу 3-х річного строку з моменту припинення дії кредитного договору.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (§ 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; § 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, не достатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він в силу об'єктивних причин не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Застосовуючи до спірних правовідносин положення частини 2 статті 1281 ЦК України про спеціальний строк позовної давності, відхиливши при цьому заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування загального строку позовної давності подану останньою до винесення судового рішення суд першої інстанції зазначене не врахував.

Таким чином, неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи й порушення норм матеріального права відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду і ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення про відмову в задоволенні позову з інших правових підстав.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 13 жовтня 2016 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Медвецький С.К.

Копаничук С.Г.

Повний текст постанови складено 11.12.2018 року