Провадження № 22-ц/772/2141/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 рокуСправа № 127/17199/18м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_6, на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року, постановлену у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 11:06 (головуючий суддя Борисюк І.Е.), повне судове рішення складено 20 вересня 2018 року,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5, про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення заборгованості у зв'язку із її невиконанням,

встановив:

Статтею 351 ЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до п. 8 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, а тому Апеляційний суд Вінницької області діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Вінницького апеляційного суду в апеляційному окрузі.

У липні 2018 року ОСОБА_3 звернуся в суду з позовом до ОСОБА_4 про спонукання до виконання мирової угоди та стягнення заборгованості у зв'язку з її невиконанням.

11 вересня 2018 року від представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на адресу суду першої інстанції надійшла, зокрема, уточнена позовна заява, де представник позивача зазначає про збільшення позовних вимог шляхом пред'явлення додаткової вимоги про поновлення строку позовної давності, про зменшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних та зміну предмету позову в частині спонукання до виконання мирової угоди.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року відмовлено ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, у прийнятті до розгляду збільшених позовних вимог.

Задоволено клопотання ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про прийняття до розгляду зменшених позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних і прийняти такі вимоги до розгляду.

Відмовлено ОСОБА_6, яка діє в інтересах ОСОБА_3, у прийнятті до розгляду заяви про зміну предмета позову в частині.

Закрито провадження у справі в частині позовних вимог про спонукання відповідача до виконання мирової угоди, затвердженої Ленінським районним судом м. Вінниці 22.02.2007 по справі № 2-1486/07.

Також зазначено, що повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет (спонукання до виконання мирової угоди, затвердженої Ленінським районним судом м. Вінниці 22.02.2007 по справі № 2-1486/07) із тих самих підстав не допускається.

Судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині мотивоване тим, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом свідчать й положення ст. 208 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час звернення позивача до суду, такі виконавчі документи, зокрема, як ухвали судів у цивільних справах, підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи те, що вимога про спонукання до виконання затвердженої судом мирової угоди пред'явлена до суду 10.07.2018 року (одержано 13.07.2018 року), застосуванню підлягають положення ЦПК України чинного на цей час.

Частиною 3 ст. 208 ЦПК України визначено, що у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень. Таким чином позовні вимоги в частині спонукання відповідача до виконання мирової угоди не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, тому відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про спонукання відповідача до виконання мирової угоди.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 просить ухвалу суду першої інстанції в частині закриття провадження у справі в частині позовних вимог про спонукання відповідача до укладання мирової угоди, затвердженої Ленінським районним судом м. Вінниці 22.02.2007 року по справі № 2-1486/07 скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. Посилається на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права до спірних правовідносин.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до умов укладеної між сторонами у справі мирової угоди ОСОБА_4 зобов'язався передати у приватну власність ОСОБА_3 13/25 частки будинковолодіння по АДРЕСА_1 та частину земельної ділянки за цією ж адресою в рахунок відмови ОСОБА_3 від вимоги про стягнення з ОСОБА_4 суми боргу за завдані збитки.

Станом на даний час умови мирової угоди ОСОБА_4 не виконані. Натомість, він звернувся до суду з позовом про виділ його частки у спільному будинковолодінні в натурі, тому у позивача є підстави вважати, що відповідач не має наміру виконувати умови мирової угоди в добровільному порядку.

На момент постановлення ухвали про визнання мирової угоди (22 лютого 2007 року) зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною службою, оскільки Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» виключено положення пункту 5 статті 3 Закону (в редакції від 21 квітня 1999 року), яким передбачалося те, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою. Тому вважає, що у разі невиконання однією із сторін зобов'язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до її виконання. При цьому звернення заінтересованої особи до суду без попереднього отримання постанови державного виконавця про відмову у відкритті виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні указаного позову.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу відхилити, посилаючись на те, що ухвала Ленінського районного суду м. Вінниці від 22.02.2007 року по справі № 2-1486/07 має всі ознаки виконавчого документу, відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та могла бути пред'явлена позивачами до виконання до виконавчої служби з метою відкриття виконавчого провадження та виконання в примусовому порядку. Проте, позивачами таких дій не вчинялось.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 апеляційну скаргу повністю підтримала та просила її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_4 та його представник ОСОБА_7 апеляційну скаргу не визнали та заперечили проти її задоволення, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість, просили оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Третя особа корнякова Н.М. апеляційну скаргу підтримала та не заперечувала проти її задоволення, посилаючись на її обгрунтованість.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши пояснення сторін у справі, доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України позивач у даній справі вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до початку першого судового засідання.

Питання про поновлення строку позовної давності не є позовною вимогою, оскільки змістом позовних вимог є спосіб (способи) захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав або інтересів, який не суперечить закону.

Питання про застосування позовної давності вирішується судом під час ухвалення судового рішення по справі у відповідності до ст. 264 ЦПК України, отже клопотання представника позивача про поновлення строку позовної давності не є позовною вимогою, а тому позовні вимоги не збільшилися.

Судом також встановлено, що заява зменшення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат та 3 % річних відповідає вимогам ЦПК України і у відповідності до ч. 5 ст. 49 цього Кодексу направлена іншим сторонам по справі, у зв'язку з чим суд прийшов до висновку про прийняття зменшених позовних вимог до розгляду.

Згідно ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п'ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Предметом позову є частина позову, яка містить безпосередню матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої суд ухвалює рішення по суті. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також підпадати під цивільну юрисдикцію.

Зміна предмета позову означає зміну матеріально-правової вимоги позивача до відповідача.

Відмовляючи у прийнятті до розгляду заяви про зміну предмета позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що зі змісту первісних позовних вимог і вимог, викладених представником позивача в уточненій позовній заяві, не вбачається заміна вимоги. Предметом позову у даній цивільній справі, зокрема, є спонукання відповідача до виконання мирової угоди. Зазначення представником позивача в уточненій позовній заяві способу виконання мирової угоди, не є зміною предмета позову.

Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі в частині позовних вимог про спонукання відповідача до виконання мирової угоди, оскільки встановлено, що ухвала про затвердження мирової угоди від 22.02.2007 року відповідала вимогам до виконавчого документа, передбаченим ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання цим судовим рішенням законної сили.

Згідно із ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час набрання ухвалою суду від 22.02.2007 року законної сили), державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження мав право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз'ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час звернення позивача до суду), такі виконавчі документи, зокрема, як ухвали судів у цивільних справах, підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи те, що вимога про спонукання до виконання затвердженої судом мирової угоди пред'явлена до суду 10.07.2018 року, місцевий суд дійшов висновку, що застосуванню підлягають положення ЦПК України чинного на цей час.

Так, ч. 3 ст. 208 ЦПК України визначено, що у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду переконана, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині спонукання відповідача до виконання мирової угоди не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, тому прийшов до висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про спонукання відповідача до виконання мирової угоди.

Одним із способів вирішення цивільного спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін та предмета позову (ч. 1 ст. 175 ЦПК України в редакції чинній на час укладення мирової угоди затвердженої Ленінським районним судом м. Вінниці 22.02.2007 по справі № 2-1486/07).

Чинним законодавством, а саме ч. 1 ст. 207 ЦПК України, також передбачена можливість укладення сторонами мировою угоди з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок, яка має стосуватися лише прав та обов'язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

В резолютивній частині ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці про затвердження мирової угоди від 22.02.2007 докладно й чітко викладено її умови, роз'яснено наслідки ухвалення такого рішення і зазначено про припинення провадження у справі.

Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Отже, мирову угоду не можна розглядати як договір у цивільно-правовому розумінні, оскільки порядок її укладання та затвердження регламентовано відповідними положеннями ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання ухвалою суду від 22.02.2007 законної сили, державною виконавчою службою підлягали виконанню, зокрема, ухвали суду у цивільних справах як виконавчі документи.

Судом вірно встановлено, що ухвала про затвердження мирової угоди від 22.02.2007 року відповідала вимогам до виконавчого документа, передбаченим ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання цим судовим рішенням законної сили. Зокрема, в ухвалі Ленінського районного суду м. Вінниці про затвердження мирової угоди від 22.02.2007 року зазначено: назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; ім'я стягувача і боржника, їх місце проживання, резолютивна частина рішення; дата набрання чинності рішенням.

При цьому судом правильно звернута увага на те, що у відповідності до вищевказаного положення Закону, зазначення у виконавчому документі індивідуального ідентифікаційного номера стягувача та боржника, а також інших відомостей, могло мати місце лише, якщо вони відомі суду, що видав виконавчий документ.

Також, судом прийнято до уваги, що згідно із ч. 3 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час набрання ухвалою суду від 22.02.2007 законної сили, державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження мав право, зокрема, з метою захисту інтересів стягувача одержувати необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки, іншу інформацію; звертатися до органу, який видав виконавчий документ, за роз'ясненням рішення з заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміни порядку і способу виконання, відстрочку та розстрочку виконання рішення; здійснювати інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

Те, що ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом свідчать й положення ст. 208 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції чинній на час звернення позивача до суду, такі виконавчі документи, зокрема, як ухвали судів у цивільних справах, підлягають примусовому виконанню.

Враховуючи те, що вимога про спонукання до виконання затвердженої судом мирової угоди пред'явлена до суду 10.07.2018 року (одержано 13.07.2018 року), застосуванню підлягають положення ЦПК України чинного на цей час.

Частиною 3 ст. 208 ЦПК України визначено, що у разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень.

Таким чином апеляційний суд переконаний, що суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині спонукання відповідача до виконання мирової угоди не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, тому відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, дійшов висновку про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про спонукання відповідача до виконання мирової угоди.

Апеляційний суд переконаний, що оскаржувана ухвала вимогам закону повністю відповідає.

Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, оскільки відповідно до ст. 175 ЦПК України (в редакції , що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Як вбачається з ухвали Ленінського районного суду м. Вінниці від 22.02.2007 року про затвердження мирової угоди у ній зазначено: назва документа, дата видачі та найменування органу, посадової особи, що видали документ; дата і номер рішення, за яким видано виконавчий документ; ім'я стягувача і боржника, їх місце проживання, резолютивна частина рішення; дата набрання чинності рішенням, тому відповідно до ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції , що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) та яка була чинна станом на лютий 2007 року дана ухвала суду має всі ознаки виконавчого документу,, оскільки відповідала даним вимогам та могла бути пред'явлена до примусового виконання. Проте, судом встановлено, що позивачами таких дій не вчинялось, відтак суд дійшов обґрунтованого висновку, що ухвала суду про визнання мирової угоди могла бути виконавчим документом та могла бути пред'явлена до виконання, однак позивачами дані дії не були вчинені протягом 11 років.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_5 є стороною мирової угоди, однак у даній справі є лише третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Щодо вмотивованості судового рішення апеляційний суд звертає увагу, що згідно із усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Torija v. Spain) від 09 грудня 1994).

Таким чином, доводи апеляційної скарги, ретельно досліджені судом, висновків суду не спростовують і не дають підстав вважати, що судом допущені порушення матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору.

Враховуючи викладене, апеляційний суд повністю погоджується з такими висновками суду та постановленою ним ухвалою, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваної ухвали, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, постановив обґрунтовану ухвалу, яка відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для її скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану його представником - адвокатом ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 18 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : В.М. Медяний

Судді : М.В. Матківська

В.В. Сопрун