Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 597/1124/15-ц

провадження № 61- 4294св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 12 травня 2016 року у складі суддів: Костіва О. З., Жолудько Л. Д., Сташків Б. І.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що в період часу з 2001 до 2010 року вона із відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Бедриківської сільської ради Заліщицького району № 10 від 14 квітня 2002 року відповідачу було надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,20 га, що в розташована у с. Бедриківці по вул. Золота, 6 (далі - земельна ділянка), для будівництва житлового будинку, та зобов'язано його виготовити проект на забудову та оформити дозвіл на будівництво.

З серпня 2001 року по липень 2010 року вона разом із відповідачем, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, самочинно, без належного дозволу та затвердженого проекту на будівництво, збудували житловий будинок, орієнтовна готовність якого складає 85 %.

Позивач вказала, що поділу підлягають матеріали та обладнання, що використані в процесі даного будівництва, а також належна відповідачу земельна ділянка, яка призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, оскільки спірний будинок poзміщений на ній.

Просила визнати за нею право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва спірного житлового будинку, а також на Ѕ частину земельної ділянки.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва житлового будинку (бутовий фундамент, цегляні стіни, дах з металочерепиці) площею 105,1 кв.м, мезоніну (цегляні стіни) площею 52,5 кв.м, стайні (бутовий фундамент, кам'яні стіни, дах з азбестобетонних листів) площею 53,5 кв.м, огорожі (штахетної) площею 22,5 кв.м, воріт (металевих) площею 6,2 кв.м, відмостки (плитка) площею 33 кв.м, що знаходяться на спірній земельній ділянці.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину спірної земельної ділянки.

Скасовано заходи забезпечення позову - заборону відчуження спірної земельної ділянки.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сторони збудували спірний житловий будинок, який не прийнятий в експлуатацію, за час спільного проживання та перебуваючи в зареєстрованому шлюбі.

Спірна земельна ділянка надавалась для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, які є спільною власністю подружжя, а тому підлягає поділу між сторонами. Строк позовної давності позивач не пропустила з урахуванням судових рішень від 16 січня 2013 року та 05 березня 2013 року, які ухвалені за результатами розгляду її позову про поділ майна подружжя.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 12 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 11 лютого 2016 року змінено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, а саме: бутовий фундамент, цегляні стіни, дах з металочерепиці, площею 105,1 кв.м; мезоніну (цегляні стіни) площею 52,5 кв.м; воріт (металевих) площею 6,2 кв.м; відмостки (плитка) площею 33 кв.м.

У задоволенні позовних вимог про визнання за ОСОБА_4 права власності на Ѕ частину земельної ділянки відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що старий житловий будинок, придбаний ОСОБА_5 згідно із договором купівлі-продажу від 19 лютого 2000 року, в подальшому був зруйнований, а на його місці розпочато спорудження нового будинку, будівельні матеріали, використані в будівництві якого, є предметом спору. Проте, господарська будівля «стайня», сторонами не споруджувалась, а тому будівельні матеріали, використані для її будівництва, не є спільною власністю подружжя. Разом із тим, огорожа перебудована із використанням будівельних матеріалів старої огорожі. В період шлюбу з позивачем відповідач не набув права власності на спірну земельну ділянку, а тому вона не є об'єктом спільної сумісної власності та не підлягає поділу. Протягом розгляду справи про поділ майна подружжя у 2013 році відповідач не заперечував та визнавав право позивача на частину будівельних матеріалів, використаних в процесі будівництва житлового будинку, тому його заперечення проти позову у справі, що розглядається на даний час, свідчить про початок перебігу позовної давності саме з цього часу.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить змінити рішення апеляційного суду в частині задоволення позовних вимог про поділ будівельних матеріалів та обладнання, використаних в процесі будівництва вказаного будинку та відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що будівельні матеріали, використані під час спорудження будинку, придбав особисто відповідач за свої кошти, що підтверджують покази свідків. Висновок суду щодо презумпції спільності майна подружжя не відповідає вимогам матеріального права. Позивач не надала доказів придбання вказаних будівельних матеріалів. Преюдиційні факти, що установлені вказаними судовими рішеннями 2013 року, не можуть бути враховані, оскільки предметом доказування у цих справах було спорудження житлового будинку, а не придбання будівельних матеріалів для його будівництва. Суди безпідставно відмовили у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки ще у 2011 році позивач знала про порушення свого права на користування спірним будинком.

У серпні 2016 року позивач подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що в апеляційній скарзі від 16 січня 2013 року відповідач не заперечував і визнавав право позивача на частину вказаних будівельних матеріалів, що свідчить про початок перебігу строку позовної давності саме з цього часу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

29 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що 03 серпня 2001 року Бедриківською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області зареєстровано шлюб ОСОБА_5 та ОСОБА_6, актовий запис № 7, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 03 серпня 2001 року.

Рішенням Заліщицького районного суду Тернопільської області від 12 липня 2010 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно із договором купівлі-продажу від 19 лютого 2000 року, ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_7 будинковолодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1, яке складається із житлового будинку загальною площею 38,8 кв.м, комори літера «Б», стайні літера «В», огорожі, воріт, колодязя літера «К».

Вказаний будинок у подальшому був зруйнований, а на його місці розпочато спорудження нового будинку з використанням будівельних матеріалів, які є предметом спору.

Відповідно до даних технічного паспорту, виготовленого Заліщицьким районним бюро технічної інвентаризації Тернопільської області 24 травня 2012 року, спірне будинковолодіння складається із житлового будинку «А» площею 105,1 кв.м, мезоніну «М» площею 52,5 кв.м, стайні «Б» площею 53,5 кв.м, огорожі «І» площею 22,5 кв.м, воріт «ІІ» площею 6,2 кв.м, відмостки «ІІІ» площею 33 кв.м, його вартість визначена у сумі 364 355 грн.

Господарська будівля «стайня» ні позивачем, ні відповідачем не споруджувалася, і на час розгляду справи у суді існує у вигляді, в якому була придбана у 2000 році.

Огорожа, позначена цифрою «І», існувала на час придбання ОСОБА_5 будинковолодіння в 2000 році та була споруджена із каменю. В подальшому ОСОБА_5 огорожа була перебудована та встановлено елементи із дерев'яними штахетами, однак основні матеріали використані із старої огорожі.

Вказані обставини встановлені також судовими рішеннями Апеляційного суду Тернопільської області від 05 березня 2013 року, що ухвалено за наслідком розгляду позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності на будинковолодіння та поділ спільного майна подружжя, та Заліщицьким районним судом Тернопільської області від 20 жовтня 2014 року, що ухвалено за наслідком розгляду позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, які набрали законної сили та не підлягають доказуванню відповідно до положень процесуального закону.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичної точки зору, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, відтак є майном, яке за умов, передбачених законом, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у справі № 6-2710цс15.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, самочинно, без належного дозволу та затвердженого проекту побудували житловий будинок,будівельні матеріали, використані у будівництві якого, є предметом спору належать сторонам на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу між ними.

Такий висновок судів є обґрунтованим та таким, що відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Для врегулювання спорів, які виникають із майнових відносин між подружжям, у тому числі колишнім, підлягають застосуванню передусім норми Сімейного кодексу України.

За загальним правилом застосування презумпції згідно зі статтею 60 СК України майно, одержане одним із подружжя за договором, що укладений під час перебування набувача в шлюбі, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов'язаний довести обставини, що її спростовують.

Доводи касаційної скарги про те, що будівельні матеріали, використані під час спорудження будинку, придбав особисто відповідач за свої кошти необґрунтовані, оскільки відповідач не надав, а матеріали справи не містять доказів придбання ним цих матеріалів за особисті кошти, а не кошти сім'ї.

Разом із тим, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що висновок суду щодо презумпції спільності майна подружжя не відповідає вимогам матеріального права, а також ненадання позивачем доказів придбання спірних будівельних матеріалів, оскільки такий обов'язок покладено саме на відповідача.

Доводи касаційної скарги про необґрунтовану відмову суду в застосуванні строків позовної давності у зв'язку із обізнаністю позивача у 2011 році щодо порушення свого права на користування спірним будинком є також безпідставними, оскільки предметом розгляду даної справи є не право користування спірним будинком, а права сторін на будівельні матеріали, використані у будівництві вказаного будинку.

Доводи касаційної скарги щодо того, що судом не поіменовані будівельні матеріали, на які визнано право власності, спростовуються текстом судового рішення, за яким будівельні матеріали визначені відповідно до даних технічного паспорту на вказаний об'єкт нерухомості.

Доказів, що у процесі будівництва використані інші будівельні матеріали, відповідач не надав.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом апеляційної інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

Судове рішення апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків суду обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 12 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк