Справа №443/1367/17
Провадження №2/443/371/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_3, який помер 02 травня 2017 року, на спадкове майно, а саме: житловий будинок з надвірним спорудами №8 по вул. Широкій у с. Жирівське Жидачівського району Львівської області та земельну ділянку площею 1,66 га, яка розташована на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №007301 від 17 березня 2000 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по вул. Широкій, 8 у с. Жирівське Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: ОСОБА_3 голова двору, ОСОБА_2П.(дружина) ОСОБА_1М.(син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. 02 травня 2017 року помер його батько, ОСОБА_3, якому на день смерті, окрім належної частки житлового будинку належала земельна ділянка площею 1,66 га, розташована на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області. На випадок своєї смерті померлий склав заповіт, відповідно до якого належне майно заповів йому. Звернувшись до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим, що спадковий будинок є власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

Позивач ОСОБА_1 подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності. Позовні вимоги визнає в повному обсязі.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення.

Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 жовтня 1989 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в с. Жирівське по вул. Широка, 8 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був ОСОБА_4 /а.с. 10/.

Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Жирівське Жидачівського району Львівської області №530 від 11 вересня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по с. Жирівське вул. Широка, 8 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: ОСОБА_3 голова двору, ОСОБА_2П.(дружина) ОСОБА_1М.(син) /а.с. 14/.

Судом встановлено, що вищевказані розбіжності в зазначенні голови колгоспного двору, повязані з тим, що ОСОБА_4, який зазначений головою у свідоцтві, помер до 30 червня 1990 року, відтак вже у витягу головою вказується його син ОСОБА_3, як такий, що вступив в управління домом після смерті батька, хоча юридично своїх прав не оформляв.

Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо.

Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося.

Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних.

Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вулиці Широка, 8 в селі Жирівське Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_3 голова двору, ОСОБА_2П.(дружина) ОСОБА_1М.(син). Частка кожного члена двору становила 1/3.

Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що ОСОБА_3, помер 02 травня 2017 року, в селі Жирівське Жидачівського району Львівської області, у віці 77 років, про що 02 травня 2017 року складено відповідний актовий запис №13 та Облазницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 02 травня 2017 року, видано свідоцтво про смерть серії І-СГ №456347 /а.с.7/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України.

Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Судом встановлено, що до складу спадщини ОСОБА_3 входить: 1/3 з надвірним спорудами №8 по вул. Широка у с. Жирівське Жидачівського району Львівської області та земельна ділянка площею 1,66 га на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, яка належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №007301 від 17 березня 2000 року. /а.с.12/.

З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 22 грудня 2016 року, вбачається, що ОСОБА_3(спадкодавець), на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: «все моє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що мені буде належати на день моєї смерті і на що я за законом матиму право заповідаю сину ОСОБА_1» /а.с. 8/.

Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

З долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про народження позивача серії VІІ-УР №0018462, вбачається, що його, ОСОБА_1 батьками зазначено: ОСОБА_3 батько та ОСОБА_2 мати. Таким чином, спадкодавець є дійсно батьком позивача, а відповідачка по справі його мати. Остання, також має частку у спірному житловому будинку, оскільки станом на 30 червня 1990 року являлась членом суспільної групи «колгоспний двір». Разом з тим, з долученої до матеріалів справи угоди вбачається, що ОСОБА_2 відмовляється від належної їй частки у житловому будинку за адресою: вул. Широка, 8 у с. Жирівське Жидачівського району Львівської області на користь позивача. Окрім того не заперечує проти визнання за ним права власності на спадкове майно /а.с. 6, 20-22/.

Відповідно до ст.ст.1268, 1269, 1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її; спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 719/02-31 від 10 листопада 2017 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті батька та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що за адресою: вул. Широка, 8 у с. Жирівське Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом /а.с.5/.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачка позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 223, 229, 247, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на житловий будинок з надвірними спорудами в с. Жирівське по вул. Широка, 8 Жидачівського району Львівської області та на земельну ділянку площею 1,66 га, розташовану на території Облазницької сільської ради Жидачівського району Львівської області (згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЛВ №007301 від 17 березня 2000 року), в порядку спадкування за заповітом після смерті батька, ОСОБА_3, який помер 02 травня 2017 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення, а вразі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

СУДДЯ І.І. Ціпивко