Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 302/1049/16-ц

провадження № 61-28610св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1,

відповідач - Ізківська сільська рада Міжгірського району Закарпатської області,

треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року у складі судді Гайдур А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослоя Г. Г., Кожух О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Ізківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності на спадкове майно.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_4, спадкоємцями першої черги за законом після смерті якого є вона та її мати - ОСОБА_2

Оскільки на момент смерті батька їй було лише 13 років, вона вважається такою, що фактично прийняла спадщину, її мати до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не зверталася, а тому фактично відмовилася від спадщини.

До складу спадкового майна входить житловий будинок АДРЕСА_1, який був побудований у 1979 році, однак за життя ОСОБА_4 не встиг оформити на нього право власності.

Посилаючись на наведене просила визнати за нею право власності на зазначений житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті свого батька.

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, Ізківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4, з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 10 січня 1990 року, у якому у них народилася дочка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На момент укладення шлюбу ОСОБА_4 розпочав будівництво житлового будинку АДРЕСА_1, а саме: залив фундамент, збудував стіни та перекриття без виготовлення дозвільних документів на будівництво. Всі інші будівельні роботи пов'язані із спорудженням будинку, вони з чоловіком проводили спільно в період з

1990 року по 1996 рік.

Після завершення будівництва, рішенням Ізківської сільської ради від 14 травня 1996 року надано дозвіл на відкриття дворогосподарства

ОСОБА_4 за рахунок земельної ділянки його матері ОСОБА_5, площею 0,07 га.

Після смерті чоловіка до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини вона не зверталася, вважаючи, що вони з дочкою прийняли спадщину фактично. При цьому ? частина будинку належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки він був побудований у період шлюбу, однак право власності на зазначене майно не підтверджено документально.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_2 просила визнати за нею право власності на ? частини зазначеного житлового будинку, з яких ? належить їй на праві спільної сумісної власності подружжя, а ? як спадкоємиці першої черги за законом, яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину.

Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 12 січня

2017 року до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено ОСОБА_3 - сестру ОСОБА_4, будинок якої знаходиться на одній земельній ділянці з будинком

ОСОБА_4

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 квітня

2017 року у задоволені позову ОСОБА_1 та зустрічного позову

ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно, відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 та

ОСОБА_2 заявлені до суду передчасно, оскільки вони не зверталися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, та до суду із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживали спільно із спадкодавцем на момент його смерті, із заявами про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися, позов про визначення додаткового строку для прийняття спадщини не подавали, а тому їх вимоги про визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку задоволенню не підлягають. Крім того відсутні правовстановлюючі документи, що підтверджують право власності померлого ОСОБА_4 на спірний житловий будинок.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_2 року не оскаржувалося, а тому в апеляційному порядку не переглядалося.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення судів попередніх інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що на момент смерті батька вона була малолітньою особою, а тому відповідно до частини четвертої статті 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, у зв'язку з чим суди висновки судів попередніх інстанцій про те, що вона зобов'язана була звернутися до суду з позовом про визначення їй додаткового строку для прийняття спадщини є помилковими. Поза увагою судів залишилось і те, що право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом у погосподарській книзі та тривалим володінням спадкодавцем цим майном. Відсутність правовстановлюючого документа на спірний будинок, який належав ОСОБА_4, створює їй перешкоди в оформленні спадкових прав у позасудовому порядку, що підтверджується постановою Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області

від 15 травня 2017 року про відмову у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

23 травня 2018 року матеріали справи передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п'яти суддів.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК Українипередбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 - батько ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_2, заповіт відсутній, а відтак спадкування здійснюється за законом.

До складу спадкового майна входить спірний житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який

ОСОБА_4 за життя не оформив.

Рішенням Ізківської сільської ради Закарпатської області від 14 травня

1996 року ОСОБА_4 надано дозвіл на відкриття дворогосподарства з присадибною ділянкою 0, 07 га за рахунок земельної ділянки його матері ОСОБА_5

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_4 є його дружина ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_1, якій на момент смерті батька було 13 років.

До нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини ОСОБА_2 в своїх інтересах, та в інтересах дочки не зверталася.

Відповідно до довідки виконкому Ізківської сільської ради Закарпатської області від 13 вересня2016 року № 741 померлий ОСОБА_4 однооосібно проживав та був зареєстрований у будинку АДРЕСА_1.

Згідно з довідкою Вучківської сільської ради Закарпатсьокї області

від 26 грудня 2016 року № 502 ОСОБА_2 разом зі своєю неповнолітньою дочкою ОСОБА_1станом на червень 2003 року проживали у АДРЕСА_2.

Частиною першою статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України). Дії, що свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах третій-четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Таким чином, частина четверта статті 1268 ЦК України встановлює додаткові гарантії охорони спадкових прав малолітніх, неповнолітніх, недієздатних осіб, а також осіб з обмеженою дієздатністю. Зазначені особи вважаються такими, що прийняли спадщину завжди, крім випадків їхньої відмови від спадщини, а щодо малолітніх та недієздатних осіб - відмови, здійсненої від їхнього імені батьками (усиновлювачами), опікуном з дозволу органу опіки та піклування (частини друга-четверта статті 1273 ЦК України).

Частиною першою статті 1269 ЦК України визначено, що обов'язок подання заяви про прийняття спадщини покладається на спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем.

ОСОБА_1, будучи малолітньою на момент смерті свого батька, прийняла спадщину в силу прямої дії норми матеріального права, а тому правила частини першої статті 1269 ЦК України на неї не поширюються.

Ураховуючи, що дружина спадкодавця ОСОБА_2 заяву про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка не подавала, разом з ним не проживала, вона не прийняла спадщину, а відтак єдиною спадкоємицею першої черги за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_1

Спадковим майном, право власності на яке просить визнати ОСОБА_1, є будинок АДРЕСА_1, право власності на який за життя ОСОБА_4 не зареєстрував.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася до набрання чинності ЦК України трьома підзаконними нормативними актами, а саме:

Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року

№ 56;

Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Ці нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, хоча виникнення права власності на нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України.

Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини четвертої статті 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав.

Погосподарські книги були особливою формою статистичного обліку, що здійснювались в Українській РСР із 1979 року.

На виконання постанови Ради Міністрів Української РСР від 11 березня

1985 року № 105 сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали.

Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності.

З виписки з погосподарської книги від 05 травня 2017 року № 74, виданої Ізківською сільською радою Міжгірського району Закарпатської області, убачається, що згідно з погосподарської книги № 3 за ОСОБА_4, жителем АДРЕСА_1 був закріплений особовий рахунок. Відповідно до перенумерації будинків у с. Ізки, номер житлового будинку змінений з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1. Зазначений житловий будинок побудований у 1983 році, свідоцтво про право власності на нього не видавалося.

Належність на праві власності померломуОСОБА_4 спірного будинковолодіння, не заперечувала жодна із сторін, в тому числі орган місцевого самоврядування.

Ураховуючи, що спірний будинок побудовано у 1983 році, що підтверджується випискою зпогосподарськоїкниги, факт належностіна праві власності померлому ОСОБА_4 будинку АДРЕСА_1 знайшов своє підтвердження, незалежно від дотримання процедури реєстрації такого права, яка засвідчує лише офіційне визнання і підтвердження державою наявності в особи цього права.

Аналогічних правових висновків щодо моменту набуття права власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно дійшов і Верховний Суд України у постанові від 13 червня 2012 року,

справа № 6-54цс12.

Посилання ОСОБА_2 на належність спірного будинку їй та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності не знайшли свого підтвердження, оскільки будинок побудовано у 1983 році, а шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 зареєстровано у 1990 році.

Ураховуючи те, що ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_4, яка прийняла спадщину після його смерті в силу вимог закону, наявні підстави для визнання за нею права власності на житловий будинок, належний спадкодавцеві.

Висновки судів попередніх інстанцій про передчасне звернення

ОСОБА_1 із зазначеним позовом до суду, з посиланням на те, що вона не зверталась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно є помилковими, оскільки в позовній заяві ОСОБА_1 вказувала на відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно, що відповідно до постанови Міжгірської державної нотаріальної контори Закарпатської області від 15 травня 2017 року зазначено, як підставу для відмови у видачі їй свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4, яка хоч і була отримана позивачкою після рішення суду першої інстанції, однак підтверджує її доводи про неможливість оформлення нею права власності в порядку спадкування в позасудовому порядку. Крім того, як убачається з матеріалів справи з приводу спадкового майна виник спір між нею та ОСОБА_2, що також унеможливлювало його вирішення у позасудовому порядку.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суди попередніх інстанцій правильно встановили обставини справи, але допустили неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про скасування оскаржуваних судових рішень, та вважає необхідним на підставі частини третьої статті 412 ЦПК України ухвалити у справі нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 20 квітня 2017 року і ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 26 вересня 2017 року скасувати, та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до Ізківської сільської ради Міжгірського району Закарпатської області, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання права власності на спадкове майно, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2, право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик