РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.11.2018 року Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Дорошинської В.Е.

при секретарі Рєпа А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання незаконним припинення трудового договору, зміну формулювання причин та дати звільнення, зобов'язання внести відповідні зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та за позовом ОСОБА_2 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання незаконним припинення трудового договору, зміни формулювання причин та дати звільнення, зобов'язання внести відповідні зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

29.12.2015 року позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вказаним позовом посилаючись на те, що працювала у відповідача заступником директора комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс» та з 21.09.2015 року не виконує вказані посадові обов'язки, 23.09.2015 року написала заяву про звільнення її з займаної посади з 04.11.2015 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, але до теперішнього часу відповідач її не звільнив та розрахунок при звільненні з нею не проведено, трудову книжку їй не видано, у зв'язку з чим просила визнати припиненими трудові відносини між позивачем та відповідачем з 04.11.2015 року, зобов'язати відповідача звільнити позивача з роботи з займаної посади 04.11.2015 року за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України, видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку, виплатити позивачу грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічних відпусток у розмірі 59797 грн. 40 коп., виплатити позивачу компенсацію за час затримки видачі трудової книжки у розмірі 20121 грн. 40 коп., виплатити позивачу моральну шкоду у розмірі 1500 грн. та виплатити на користь позивача витрати понесені нею на оплату правової допомоги в розмірі 4000 грн.

07.12.2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про визнання незаконним припинення трудового договору із ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) за п.4 ст. 40 КЗпП з 21.09.2015 оформленого наказом №152-к від 11.10.2016 року; зміни формулювання причин звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) наведені в наказі від 11.10.2016 №152-к із звільнення за прогул за ч. 4. ст. 40 КЗпП на звільнення за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України, зміни дати звільнення ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) наведену в наказі від 11.10.2016 №150-к з 21.09.2015 на 11.10.2016 рік; зобов'язання Комунальне Підприємство «Херсонський комунальний транспортний сервіс» (м. Херсон, вул. Залізнична, 8, ) в особі його директора, внести відповідні зміни до трудової книжки ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) та стягнення заробітної платні за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. Пояснила, що відповідач лише 11.10.2016 наказом №150-к звільнив ОСОБА_1 за п. 4. ст. 40 КЗпП України з 21.09.2015 вважаючи датою останнього прогулу 11.10.2016. вважає, що дії Відповідача по визначенню періоду прогулу з 21,09.2015 по 11.10.2016 та звільнення у зв'язку із цим Позивача з 21.09.2015 є прямим порушенням ст. 148 КЗпП, адже маючи намір встановити причини відсутності на робочому місці Позивача, Відповідач мав достовірні для цього відомості, котрі вбачалися із судового рішення від 25.02.2016р.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.11.2018 року провадження за вищевказаними позовами ОСОБА_1 було об'єднано в одне провадження.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 26.11.2018 року провадження по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» в частині визнання припиненими трудових відносин, зобов'язання оформити звільнення та видати належним чином оформлену трудову книжку - закрито.

Крім того, 07.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом. Свої вимоги за вказаним позовом мотивував тим, що з березня 2010 року він займав посаду начальника відділу безпеки руху КП «ХКТС», наказом вказаного підприємства від 11 жовтня 2016 року №152-К був звільнений за прогули. Оскільки своє звільнення вважає незаконним, просить суд визнати незаконним припинення з ним трудового договору, змінити формулювання причин та дату звільнення, зобов'язати відповідача внести відповідні змінити до трудової книжки, стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 68541,33 грн., компенсацію за невикористані відпустки у розмірі 27 366,63 гри, заборгованість по заробітній платі у розмірі 9436,76 грн., моральну шкоду у розмірі 1 500 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 6000 грн.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04.04.2018 року провадження у справі вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву.

Відповідачем на адресу суд надано відзив на позовні заяви, в якому останні позови не визнали та просили у їх задоволенні відмовити.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв'язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, з квітня 2009 року займала посаду заступника директора Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс», що підтверджується записами у її трудовій книжці.

З 22.09.2015 по 25.09.2015 включно позивач ОСОБА_1 перебувала на лікарняному. Листок непрацездатності разом із супровідним листком відправлено на адресу відповідача. 24.09.2015 року ОСОБА_1 подала заяву про надання відпустки з вимогою про подальше звільнення. З 26.09.2015 позивачка, з огляду на подану заяву про її звільнення, на робочому місці не з'являлася.

Вказані факти сторонами визнаються.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про відпустки» за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням.

Застосована у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про відпустки» правова конструкція у вигляді словосполучення «має бути надано» означає обов'язок роботодавця як сторони трудового договору перед звільненням з роботи працівника за бажанням останнього надати йому невикористану відпустку і звільнити його з роботи в останній день такої відпустки.

Разом з тим, дана норма містить виключення із вказаного правила, за яким у наданні відпустки може бути відмовлено у випадку наявності підстав звільнення працівника за порушення трудової дисципліни на день подачі ним відповідної заяви.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 21 вересня 2015 року була відсутня на робочому місці, що підтверджується актом примусового відкриття кабінету головного бухгалтера КП «ХКТС» ОСОБА_1 та кабінету бухгалтерії від 21.09.2015 року, згідно якого в присутності опер групи Суворовського РВ УМВС України в Херсонській області було встановлено факт відсутності ОСОБА_1 на робочому місці.

Крім того, факт того, що ОСОБА_1 була відсутня на робочому місці 21.09.2015 року підтверджується актом відсутності на роботі працівників (без дати) за період 21.09.2015 року по 30.09.2015 року, згідно якого ОСОБА_1 була відсутня на роботі без поважних причин за період 21.09.2015 року по 30.09.2015 року.

У пункті 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92 року зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Невихід працівника на роботу в зв'язку з незаконним переведенням не можна вважати прогулом без поважних причин. Працівник, який відмовився від переведення на більш легку роботу, якої він відповідно до медичного висновку потребував за станом здоров'я, не може бути звільнений за п.3 чи п.4 ст.40 КЗпП, Власник або уповноважений ним орган можуть у зв'язку з цим розірвати трудовий договір за п.2 ст.40 КЗпП, якщо наявні передбачені ним умови.

Позивачем не доведено належними доказами, а судом не встановлено, поважності причин відсутності позивача ОСОБА_1 на робочому місці протягом дня 21.09.2015 року.

Враховуючи вищенаведене, у відповідача були підстави, за якими у наданні відпустки було правомірно відмовлено, адже були наявні підстав звільнення працівника за порушення трудової дисципліни на день подачі ним відповідної заяви, тобто за прогул без поважних причин.

Таким чином, після виходу з лікарняного у перший робочий день - 28 вересня 2015 року, позивач ОСОБА_1, оскільки не було вирішено питання щодо надання її відпустки, повинна була стати до роботи. При цьому, попередивши про своє звільнення роботодавця письмово за два тижні, ОСОБА_1 мала право на звільнення за власним бажанням лише після відпрацювання 14 днів з моменту подачі заяви, тобто з 8 жовтня 2015 року.

Однак, з 21.09.2015 року по 11.10.2016 рік, позивач ОСОБА_1 не виконувала своїх посадових обов'язків та на робочому місці не перебувала, що сторонами не заперечується.

На підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Невихід на роботу у зв'язку із самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі №6-1412цс17.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі №6-2801цс15.

Надаючи оцінку доповідній записці ОСОБА_1 від 28.09.2015 року на ім'я міського голови Миколаєнка В.В. (а.с. 14) а також скарзі ОСОБА_1 від 13.11.2015 року на ім'я в.о. начальника ДПІ м. Херсон ГУ ДФС у Херсонській області Чухраєва А.О. (а.с.15), суд вважає необхідним зазначити наступне. Обидва документи датовані датами, які пізніше дати 21.09.2015 року та не підтверджують того факту, що ОСОБА_1 у цей день знаходилась на робочому місці та виконувала обов'язки. Інших доказів перебування 21.09.2015 року на робочому місці позивачем ОСОБА_1 не надано.

Рішенням позачергових зборів первинної профспілкової організації комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс», затвердженого протоколом №5 від 06.10.2016 року вирішено: звільнити ОСОБА_1 за прогули відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно наказу №150-К від 6 жовтня 2016 року КП «ХКТС», ОСОБА_1 звільнена з посади заступника директора. Підставою звільнення став пункт 4 статті 40 КЗпП України, а саме за прогули, які ОСОБА_1 допустила 21 вересня 2015 року та у період з 28 вересня 2015 року по 6 жовтня 2016 року.

Наданими відповідачем письмовими доказами підтверджено, що роботодавець, як до так і після дня звільнення позивача ОСОБА_1, вживав заходи для забезпечення прав останньої на проведення повного розрахунку при звільненні, що підтверджується листами, адресованими ОСОБА_1, згідно яких протягом вересня 2015-жовтня 2016 року відповідач неодноразово та належним чином повідомляв ОСОБА_1 про необхідність з'явитись на підприємство для передачі матеріальних цінностей, упорядкування припинення трудових відносин та отримання належних до сплати сум. Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_1 своєю бездіяльністю сама затягнула оформлення розірвання трудових відносин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем було проведено звільнення позивача ОСОБА_1 відповідно до діючого законодавства а також проведено остаточний розрахунок, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №1532 від 17.10.2016 року. В зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_1 у повному обсязі задоволенні не підлягають.

Також судом встановлено, що ОСОБА_2, з 22.03.2010 року займав посаду начальника відділу безпеки руху Комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс», що підтверджується записами у його трудовій книжці.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За наслідками розгляду цивільної справи № 668/15261/15-ц за позовом ОСОБА_2 до КП «ХКТС» ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 9 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_2, відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 25 лютого 2016 року, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до КП «ХКТС» про визнання трудових відносин припиненими, зобов'язання вчинити певні дії, виплатити кошти та моральну шкоду відмовити, залишене без змін.

Вказаним рішенням встановлені наступні обставини. 18 вересня 2015 року ОСОБА_2 подана заява про звільнення за власним бажанням з 5 жовтня 2015 року, яка погоджена з керівником підприємства, про що свідчить запис на заяві начальника підприємства «погоджено звільнення за власним бажанням з 05.10.2015р.».

3 жовтня 2015 року позивачем на адресу підприємства направлена письмова заява про надання йому частини невикористаної щорічної відпустки у кількості 62 днів, з 05 жовтня по 06 грудня 2015 року, з наступним звільненням за угодою сторін. Того ж дня, в іншій заяві, яка отримана відповідачем 5 жовтня 2015 року, ОСОБА_2 також підтвердив свою вимогу про надання йому частини невикористаної відпустки, з послідуючим вивільненням за згодою сторін.

Подавши заяву від 3 жовтня 2015 року про надання відпустки з послідуючим звільненням на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України, ОСОБА_2 фактично відкликав свою заяву від 18 вересня 2015 року про звільнення з посади з 5 жовтня 2015 року в порядку ст. 38 КЗпП України.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 21 вересня 2015 року також був відсутній на робочому місці, що підтверджується відповідними актами наданими відповідачем. Також сторонами не заперечується, факт того, що з 21.09.2015 року і по теперішній час ОСОБА_2 не виконує свої посадові обов'язки та не перебуває на робочому місці.

Під час розгляду вказаної справи позивач не заперечував, що не був обізнаний про результати розгляду його заяви від 3 жовтня 2015 року, з наказом про надання чи відмову у наданні відпустки не ознайомлений, проте на роботі з вказаного часу не з'являється, посадові обов'язки не виконує.

На підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір у випадку здійснення працівником прогулу без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Рішенням позачергових зборів первинної профспілкової організації комунального підприємства «Херсонський комунальний транспортний сервіс», затвердженого протоколом №6 від 11.10.2016 року вирішено: звільнити ОСОБА_2 за прогули відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України.

Згідно наказу №152-К від 11 жовтня 2016 року КП «ХКТС», ОСОБА_2 звільнений з посади начальника відділу безпеки руху. Підставою звільнення став пункт 4 статті 40 КЗпП України, а саме за прогули, які ОСОБА_2 допустив 21 вересня 2015 року та у період з 05 жовтня 2015 року по 11 жовтня 2016 року.

Наданими відповідачем письмовими доказами підтверджено, що роботодавець, як до так і після дня звільнення позивача ОСОБА_2, вживав заходи для забезпечення прав останньої на проведення повного розрахунку при звільненні, що підтверджується листами, адресованими ОСОБА_2 Таким чином, оскільки позивач ОСОБА_2 своєю бездіяльністю сам затягнув оформлення розірвання трудових відносин, суд вважає, що відсутні підстави для застосування положень ст. 117 КЗпП України.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідачем було проведено звільнення позивача ОСОБА_2 відповідно до діючого законодавства а також проведено остаточний розрахунок, що підтверджується відповідним платіжним дорученням №1585 від 10.11.2016 року. В зв'язку із чим позовні вимоги ОСОБА_2 у повному обсязі задоволенні не підлягають.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, у разі відмови у задоволені позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 6-13, 81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання незаконним припинення трудового договору, зміну формулювання причин та дати звільнення, зобов'язання внести відповідні зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, заборгованості по заробітній платі, моральної шкоди - відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до КП «Херсонський комунальний транспортний сервіс» про визнання незаконним припинення трудового договору, зміни формулювання причин та дати звільнення, зобов'язання внести відповідні зміни до трудової книжки, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористані відпустки, заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя В.Е. Дорошинська