Номер провадження: 22-ц/785/4435/18
Головуючий у першій інстанції Донцов Д. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.

суддів колегії: Громіка Р.Д.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

представника позивача ОСОБА_7 - ОСОБА_8,

представника відповідача Одеської міської ради - Юраш В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року за позовною заявою ОСОБА_7 до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне підвальне приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

25 травня 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом, який у подальшому був ним уточнений, до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне підвальне приміщення.

Посилаючись на те, що позивач є власником квартир АДРЕСА_2, загальною площею - 121,8 кв.м..

Додатково у будинку АДРЕСА_1 є приміщення напівпідвалу, яке складається з 5 кімнат, загальною площю 100,5 кв.м.. Цим приміщенням тривалий час ніхто з мешканців будинку не користувався та воно знаходиться фактично в аварійному стані.

У зв'язку з тим, що вищевказане напівпідвальне приміщення межує з квартирою позивача, він бажає провести ремонт цього підвального приміщення і використовувати його в якості житлового приміщення. Інші співвласники будинку не заперечували проти проведення позивачем ремонтних робіт та виділення спірної частини напівпідвального приміщення у власність позивача, що підтверджується відповідними заявами, які знаходяться в матеріалах справи.

Справа розглянута за відсутності сторін.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року позов задоволено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм права.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи, викладені в апеляційній скарзі, та заперечення на апеляцію, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 ст. 367 ЦПК України, що набрав чинність з 15 грудня 2017 року, зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту права власності є визнання права судом.

Відповідно до положення ст. 382 ЦК України квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Згідно офіційного тлумачення, що дане в рішенні Конституційного Суду України №4-рп/2004 від 02.03.2004р. у справі за конституційним зверненням ОСОБА_11 та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1,10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків), допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т.ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема, створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Питання щодо згоди співвласників допоміжних приміщень на надбудову поверхів, улаштування мансард у багатоквартирних будинках, на вчинення інших дій стосовно допоміжних приміщень (оренда тощо) вирішується відповідно до законів України, які визначають правовий режим власності.

Відповідно до ст. 370 Цивільного кодексу України, співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Таким чином угода між співвласниками щодо переходу у власність позивачки вказаного приміщення відповідає вимогам законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач, ОСОБА_7, громадянин Швейцарії, є власником квартир АДРЕСА_2, загальною площею - 121,8 м2 на підставі договору дарування від 16.12.2011р. посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Крицьким О.В., зареєстрованого в реєстрі за №2040, право власності зареєстровано КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості» 20 грудня 2011 року, реєстраційний номер 11045919, номер запису 525 в книзі 769пр-193 (а. с. 9 -11).

Додатково у будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі є приміщення підвалу, яке складається з 5 кімнат, загальною площею 100,5 м2, яке знаходиться фактично в аварійному стані, що підтверджується відповідним актом від 18 квітня 2012 року, затвердженим проректором Одеського національного університету імені І.І. Мечнікова (а. с. 12).

У зв'язку з тим, що вказане підвальне приміщення межує з квартирою позивача, він бажає провести ремонт цього підвального приміщення, його очищення, провести осушувальні роботи, вивезти сміття, укріпити основні опірні конструкції будинку і використовувати його в якості житлового приміщення.

Інші співвласники будинку не заперечують проти проведення позивачем ремонтних робіт та виділення спірної частини напівпідвального приміщення у власність позивача, що підтверджується відповідними заявами від 27 лютого 2012 року, які знаходяться в матеріалах справи ( а. с. 13,14).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що усі співвласники квартир та інших приміщень у вказаному багатоквартирному будинку по АДРЕСА_1 є співвласниками всіх допоміжних приміщень у будинку, у тому числі спірного приміщення підвалу. Позивач бажає виділити у власність в натурі спірне підвальне приміщення, ним були отримані письмові згоди всіх співвласників будинку, він користується спірним приміщеннями з моменту отримання у власність квартири АДРЕСА_2, зі згоди інших співвласників, між якими склався певний порядок користування всіма допоміжними приміщеннями будинку, відповідно до якого саме позивач є користувачем спірного приміщеннями підвалу.

Проте, з таким висновками суду першої інстанції погодитись неможливо, виходячи з наступного.

Згідно п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні №11-рп/2007 від 11 грудня 2007 року зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» від 24 жовтня 2008 року, викладених у п. 8 постанови № 12, при поданні апеляційної скарги особою, яка не має передбаченого статтею 292 ЦПК права на апеляційне оскарження, у тому числі особою, яка не брала участі у справі, про права та обов'язки якої суд першої інстанції питання не вирішував, подання скарги на ухвалу суду, що не підлягає апеляційному оскарженню, суддя-доповідач відповідно до цієї норми та частини третьої статті 297 ЦПК постановляє ухвалу про відмову в прийнятті апеляційної скарги. Якщо зазначені обставини будуть встановлені після прийняття апеляційної скарги до розгляду, апеляційний суд постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження у справі за такою скаргою.

Усуваючи розбіжності у застосуванні в подібних правовідносинах статті 292 ЦПК України, Верховний Суд України у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-885цс15, дійшов до такого правового висновку, а саме, «згідно п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Конституційний Суд України у рішенні від 11 грудня 2007 року зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до ч. 1 ст. 292 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

За змістом зазначеної статті право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, проте ухвалене судове рішення завдає їм шкоди, що виражається у несприятливих для них наслідках».

З доданих до апеляційної скарги ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 документів вбачається, що ОСОБА_4 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1, яка складається в цілому з п'яти житлових кімнат, загальною житловою площею 85,8 кв.м. та підсобних приміщень, загальна площа квартири - 165,6 кв.м., на підставі договору купівлі-продажу від 15 травня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Орзіх В.М., зареєстрованого в реєстрі за №320, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 5655253 від 15 травня 2014 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 13051905 від 15.05.2014 року ( а. с. 77- 81).

За таких підстав, колегія суддів вважає, що заочне рішення суду першої інстанції від 20 вересня 2012 року стосується прав та обов'язків заявника ОСОБА_4 й завдає їй шкоди, що виражається у несприятливих для неї наслідках, тому вона має право на апеляційне оскарження вказаного судового рішення.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р.).

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналогічні положення містяться у статті 212 ЦПК України (2004р.).

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Однак в порушення положень ст. ст. 12, 81, 263, 264 ЦПК України суд першої інстанції не перевірив належним чином обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та не надав правильної оцінки наявним у справі доказам.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку докази були досліджені судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, тому апеляційний суд має законні підстави для встановлення обставин, що мають значення для справи, та дослідження й оцінки наявних у справі доказів.

Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, те, що він в встановленому законом порядку набув право власності на допоміжне приміщення підвалу.

Статтею 1 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного

будинку» передбачено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це

приміщення, призначені для експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, поза квартирні коридори, колясочні, кладові, сміттекамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні шахти та інші технічні приміщення).

В матеріалах справи відсутні відомості про усіх співвласників будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі, відсутні відомості про кількість квартир, відсутні відомості про власника квартири №19 станом на час ухвалення заочного судового рішення - 20 вересня 2012 року, відсутні відомості про наявність згоди власників квартири №19 - ОСОБА_16, ОСОБА_17, про передачу позивачу допоміжного приміщення підвалу площею 100,5 кв.м..

Отже, суд першої інстанції не з'ясував викладені вище обставин справи, що мають значення для справи, й посилаючись на ст. 370 ЦК України, яка передбачає виділ в натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, не залучив до участі у справі усіх співвласників квартир будинку АДРЕСА_1 в м. Одесі, що суттєво порушує їх права та законні інтереси.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивачка набула права власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 4 ЦПК України).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. А також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або держави та суспільні інтереси (ст. ст. 45, 46 ЦПК України).

У абзаці 2 п. 11 постанови № 14 Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року Верховний Суд України роз'яснив, що, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналізуючи зазначені норми права, роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, з'ясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, колегія суддів приймає їх до уваги й вважає, що в судовому засіданні позивачем ОСОБА_7 не доведено належними та допустимими доказами те, що Одеська міська порушує, не визнає або оспорює їх прав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що, оскільки в судовому засіданні не доведено належним чином порушення прав позивача відповідачем, Одеською міською радою, тому у відповідності до ст. ст. 15,16 ЦК України його права не підлягають захисту судом.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

Згідно п. 1.1 Положення «Про механізм відчуження об'єктів комунальної власності», затвердженого рішенням Одеської міської ради №946-ХХІІІ від 28 квітня 2000 року, вільні приміщення можуть бути об'єктом продажу, яке здійснюється Представництвом (нині - Департаментом) по управлінню комунальною власністю. З цією метою заінтересована особа подає заяву на придбання об'єкта відчуження за установленою Представництвом формою. Представництво перевіряє наявність, відповідність документів, що додаються до заяви (п. 2.4.).

Позивач не звертався з заявою про викуп вільних приміщень до Департаменту по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що у даному випадку заочне рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим й підлягає скасуванню за викладених вище підстав.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, ст. ст. 12, 81, 263, 264, 265 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, ст. ст. 328, 370, 392 ЦК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 382 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 задовольнити частково, заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 вересня 2012 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовуОСОБА_7 до Одеської міської ради про визнання права власності на допоміжне підвальне приміщення відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 10 грудня 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М.Драгомерецький

Р.Д.Громік

А.І.Дрішлюк