Постанова

Іменем України

12 березня 2018 року

м. Київ

справа № 308/10167/15-ц

провадження № 61-9039св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - обслуговуючий кооператив «Райдуга-3»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року у складі судді Фазикош О. В. та на ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів Собослой Г. Г., Бондаренка Ю. О., Бисага Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ :

У грудні 2015 року обслуговуючий кооператив «Райдуга - 3» (далі - ОК «Райдуга-3») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування експлуатаційних витрат за житлово-комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до Статуту ОК «Райдуга-3»обслуговуючий кооператив здійснює утримання будинку, розташованого за адресою АДРЕСА_1 та його прибудинкової території та сприяє членам кооперативу в отриманні житлово-комунальних послуг.

Вказують, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1. Протягом тривалого часу відповідач користувалася послугами ОК «Райдуга - 3» та сплачувала грошові кошти за утримання будинку та прибудинкової території, а починаючи з листопада 2011 року вона стала сплачувати кошти за утримання будинку та прибудинкової території, якими фактично користувалася не у повному обсязі, у зв'язку з чим у неї утворилася заборгованість за період з листопада 2011 року по липень 2015 року включно на загальну суму 2578,28 грн, яка підлягає стягненню з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат за вказаний період.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року позов ОК «Райдуга-3» задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОК «Райдуга-3» 2149,54 грн заборгованості за утримання будинку, 543,88 грн інфляційних втрат, 119,24 грн як три проценти річних, 243,60 грн судового збору та 1550,00 грн витрат на правову допомогу. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОК «Райдуга-3» надавало власникам квартир житлового будинку послуги з утримання будинку та прибудинкової території, у тому числі відповідачу, що підтверджується належними і допустимими доказами, у зв'язку з чим дійшов висновку, що заборгованість з відповідача підлягає стягненню, з урахуванням частини другої статті 625 ЦК України, у межах строку позовної давності.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу, суд першої інстанції виходив із того, що позивач уклав відповідний договір про надання правової допомоги, на підставі якого адвокат здійснював представництво інтересів позивача, брав участь у написанні позовної заяви, в судових засіданнях, що підтверджується Актами приймання передачі наданих послуг.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року в частині стягнення 1550,00 грн витрат на правову допомогу скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні вказаних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу, апеляційний суд виходив із того, що адвокат, який представляв інтереси позивача, працює за сумісництвом на посаді юрисконсульта ОК «Райдуга-3», тобто, перебуває у трудових відносинах із позивачем і за надання юридичних послуг отримує заробітну плату, що відповідно до статті 84 ЦПК України (в редакцій чинній на час розгляду справи) не може бути підставою для стягнення витрат на правову допомогу.

Ухвала апеляційного суду в частині визначення суми заборгованості в межах строку позовної давності, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 20 грудня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОК «Райдуга-3» у повному обсязі. Посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права, не враховано, що відповідач протягом спірного періоду щомісячно сплачувала житлово-комунальні послуги у розмірі 1600 грн; в матеріалах справи відсутні належні розрахунки заборгованості за спірний період. Крім того, суд не звернув увагу, що в матеріалах справи відсутні докази належного надання позивачем послуг з утримання будинку та прибудинкової території, тому відповідач на підставі статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» має право не оплачувати ці послуги та що стягнутий судом борг за спірний період включає у себе лише заробітну плату штату кооперативу, а не борг за житлово-комунальні-послуги.

Відповідач указує, що оскільки між сторонами договір про надання житлово-комунальних послуг не укладений, а тому стягнення заборгованості з оплати послуг з утримання будинку та прибудинкової території та інших послуг, а також трьох процентів річних та інфляційних нарахувань є незаконним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 лютого 2018 року дану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для їх скасування немає.

Суди встановили, що відповідно до вимог Закону України «Про кооперацію», Примірного статуту житлово-будівельного кооперативу 19 березня 1987 року створено ЖБК «Райдуга» для задоволення потреб членів кооперативу в житлі шляхом будівництва багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_1 і подальшої експлуатації та управління цим будинком 20 листопада 2011 року створено обслуговуючий кооператив «Райдуга - 3», який являється правонаступником ЖКБ «Райдуга».

ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1 за адресою АДРЕСА_1.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Частиною першою статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утриманими грошовими коштами, що підлягають сплаті кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання.

За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов'язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2023цс15.

Ураховуючи, що відповідач, яка зареєстрована та проживає у АДРЕСА_1, споживає послуги з утримання будинку та прибудинкової території, послуги з управління будинком та його ремонту, однак здійснює їх оплату не у повному обсязі, обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості з оплати вказаних послуг, трьох процентів річних та інфляційних втрат.

Судами попередніх інстанцій правильно враховано подану ОСОБА_4 заяву про застосування строку позовної давності та стягнуто заборгованість в межах трирічного строку.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 про ненадання позивачем розрахунку заборгованості спростовуються встановленими судом обставинами та наявними в матеріалах справи доказами на їх підтвердження, зокрема детальним (помісячним) розписом заборгованості з урахуванням здійснення нею часткової оплати.

Безпідставними є доводи ОСОБА_4 про відсутність доказів надання ОК «Райдуга-3» послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з ремонту приміщень, будинків та споруд, адже згідно з наявними в матеріалах справи доказами такі послуги надавались відповідачу за адресою її місця реєстрації та місця проживання, при цьому ОСОБА_4 на виконання вимог частини третьої статті 10, частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) не надала належних і допустимих доказів на спростування вказаних обставин.

Доводи касаційної скарги про те, що сума нарахованих платежів становить розмір заробітної плати, що сплачувалася голові правління кооперативу, бухгалтеру, юристу, і вона не може бути включена у вартість послуг з утримання будинку, не заслуговують на увагу. Відповідно до Статуту ОК «Райдуга-3» в обов'язки кооперативу входить приймати на роботу та звільняти з роботи працівників і службовців обслуговуючих кооперативів. Пунктом 7.1. Статуту передбачено, що загальні збори членів кооперативу визначають розмір оплати праці голови правління, бухгалтера та кошторис на утримання апарату органів обслуговування. Підпунктами 8.5.1., 8.5.2., 8.6.2. Статуту передбачено порядок сплати встановлених платежів та внесків.

Рішенням правління ОК «Райдуга-3» №1 від 15 грудня 2011 року визначено перелік тарифів на послуги з утримання будинку та внесків, до складу яких входять фактичні витрати, понесені кооперативом на оплату праці його працівників.

Відмовляючи у стягненні на користь ОК «Райдуга-3» коштів на правову допомогу, апеляційний суд правильно виходив із того, що адвокат, який представляє інтереси позивача, працює за сумісництвом на посаді юрисконсульта у позивача, перебуває у трудових відносинах із позивачем і за надання юридичних послуг отримує заробітну плату.

Інші доводи касаційної не заслуговують на увагу як такі, що не спростовують висновків суду та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК України підстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних рішень суду першої та апеляційної інстанції - без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 березня 2017 року у справі № 308/10167/15-ц було зупинене виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15 квітня 2016 року у не скасованій частині рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року до закінчення касаційного провадження.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне поновити виконання вказаних судових рішень.

Оскільки оскаржені судові рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області віл 15 квітня 2016 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області віл 15 квітня 2016 року у не скасованій частині рішення апеляційного суду Закарпатської області від 05 грудня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат