Провадження № 2/200/4826/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«09» листопада 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого-судді: Женеску Е.В.

за участю секретаря: Лопати Н.О.

розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання договорів недійсними, скасування та вилучення записів,-

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом.

В обґрунтування позову вказав, що 03 липня 2017 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики у формі розписки, після чого позивач передав відповідачу грошову суму в розмірі 100 000 грн. з терміном повернення грошей до 17 липня 2017 року. Гроші передавались в позику з умовою, якщо у зазначений строк позика не буде повернута, то в рахунок боргу відповідач передає позивачу у власність 1/3 частини квартири АДРЕСА_1. В обумовлений договором позики строк відповідач з позивачем не розрахувався, тому позивач запропонував відповідачу переоформити 1/3 частку квартири. На момент укладення договору відповідач взяв на себе зобов'язання забезпечити зняття всіх наявних обтяжень нерухомого майна. Однак, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 24.10.2017 року - на вказану квартиру накладено заборону, яка зареєстрована 24.10.2006 року реєстратором приватним нотаріусом Зайченко І.А., підстава обтяження - договір іпотеки, а також іпотеку в Державному реєстрі іпотек, яку зареєстровано 23.11.2010 реєстратором приватним нотаріусом Бондар І.М., підстава обтяження - договір про відступлення права вимоги, іпотекодержатель - ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Позивач вказує, що договір, укладений між ним та ОСОБА_2 03.07.2017 року, має ознаки договору позики та договору купівлі-продажу. Вважає, що наявні підстави для визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання за позивачем права власності на вказане нерухоме майно. Позивач зазначає також, що умови договору іпотеки від 24.10.2006 року № PCL-300/3050/2006, укладеного між АКБ «Райффайзенбанк Україна», ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, не грунтуються на вимогах національного законодавства та порушують права позичальника як споживача банківських послуг. Опрацювання проектів договору безпосередньо банків та включення до нього жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлено лише власним розсудом виконавця, є доказом перебування позивача у нерівному становищі та порушення відповідачем принципу свободи договору з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності та розумності. Вказує, що також є всі підстави для визнання недійсним договору про відступлення прав вимоги № 8893 від 12.11.2010 року, за яким права іпотекодержателя перейшли до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

З урахуванням викладеного, позивач просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1998 року, виданого згідно з розпорядженням виконкому міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 січня 1998 року за № 2/221-98, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2. Визнати за позивачем право власності на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м. Визнати недійсним договір іпотеки від 24.10.2006 року № PCL-300/3050/2006, укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна», ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги № 8893 від 12.11.2010 року, за яким права іпотекодержателя перейшли до ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Скасувати та вилучити заборону в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3939861, зареєстровано 24.10.2006 року за № 3939861 реєстратором: приватний нотаріус Зайченко І.А., підстава обтяження: договір іпотеки, 9362, 24.10.2006, приватний нотаріус Зайченко І.А.) та внести відомості про виключення квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Скасувати та вилучити іпотеку в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 3939606, зареєстровано 23.11.2010 року реєстратором: приватний нотаріус Бондар І.М., підстава обтяження: договір про відступлення права вимоги, 8893, 12.11.2010, приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М., іпотекодержатель Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ідентифікаційний номер 36789421) та внести відомості про виключення квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро з Державного реєстру іпотек.

Ухвалою суду від 02 лютого 2018 року відкрито загальне провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання договорів недійсними, скасування та вилучення записів, розпочато підготовче провадження у справі та призначено підготовче засідання на 28 лютого 2018 року.

Ухвалою суду від 10 травня 2018 року закрито підготовче провадження у зазначеній справі та призначено справу до судового розгляду у загальному позовному провадженні на 11 червня 2018 року.

Ухвалою суду від 11 червня 2018 року визначено здійснювати судовий розгляд справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання договорів недійсними, скасування та вилучення записів, за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін з призначенням судового засідання на 11 липня 2018 року. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву

Відповідач та треті особи, які належним чином повідомлені про розгляд справи, відзиву на позовну заяву не надали, в зв'язку з чим суд розглядає справу за наявними в ній доказами.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено наступне.

В матеріалах справи наявна копія розписки від 03 липня 2017 року, згідно якої ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 у борг 100 000 грн., які зобов'язується повернути у строк до 17 липня 2017 року. Якщо в зазначений строк гроші не повертаються, то в рахунок боргу ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 у власність 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро, загальною площею 66,1 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., яка належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1998 року, виданого згідно з розпорядженням виконкому міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 20 січня 1998 року за № 2/221-98.

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20 січня 1998 року, виданого виконкомом міської ради народних депутатів, квартира за адресою АДРЕСА_2 належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2, та членам його сім'ї ОСОБА_3, ОСОБА_1.

В матеріалах справи також наявний договір іпотеки № PCL-300/3050/2006 від 24.10.2006 року, укладений між АКБ «Райффайзенбанк Україна» (іпотекодержатель), ОСОБА_3, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (іпотекодавці), та зареєстрований приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. за № 9362.

Вказаний договір іпотеки укладено в забезпечення вимог іпотекодержателя щодо сплати боржником ОСОБА_2 його платіжних зобов'язань за кредитним договором № CNL-300/3023/2006 від 24.10.2006 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що між сторонами було укладено договір позики.

Позивач вказує, що договір позики від 03.07.2017 року має ознаки одночасно договору позики і договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.5 ст. 656 ЦК України особливості купівлі-продажу окремих видів майна можуть встановлюватися законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно п.4 ч.1 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Тому, належним доказом щодо укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна мав би бути нотаріально-посвідчений договір купівлі-продажу, який між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 не укладався, а тому факт укладення договору між сторонами щодо купівлі-продажу нерухомого майна не доведено належними та допустимими доказами.

Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Виходячи зі змісту ст.218, 220 ЦК України, недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину робить такий правочин нікчемним, якщо він відповідно до чинного законодавства підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Позивачем не надано доказів, що ОСОБА_2 ухилявся від нотаріального посвідчення договору.

Згідно п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною третьою статті 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Договір купівлі-продажу квартири (або її частини) підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

Згідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позивачем також не надано доказів, що відповідач оспорює або не визнає його право власності, або що ним втрачено право встановлювальний документ на спірну нерухомість.

Отже, вимоги про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на частину спірної квартири не ґрунтуються на законі, відповідно, задоволенню не підлягають.

Стосовно позовних вимог про визнання недійсним договору іпотеки, суд зазначає наступне.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до частин 1-3, 5 та 6 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до п.7 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Як роз'яснено в пункті 8 зазначеної Постанови, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

Відповідно до ст.. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Як на підставу недійсності договору іпотеки позивач посилається на порушення вимог ст..ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при його укладенні, при цьому не деталізуючи та не уточнюючи, в чому саме полягають порушення даних вимог закону.

Суд звертає увагу, що положення ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оскаржуваного договору іпотеки) регламентують права споживача та обов'язки кредитодавця при укладенні договору споживчого кредиту, істотні умови, які мають бути зазначені в договорі про надання споживчого кредиту, та ніяким чином не стосуються та не регламентують механізм укладення іпотечних договорів.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення оскаржуваного договору іпотеки) встановлює умови визнання недійсними договорів, що обмежують права споживача.

Так, відповідно до вимог вказаної статті, Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. 2. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд

або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент

укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди.

Позивач вказує, що у спірному договорі іпотеки встановлено жорсткі обов'язки споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, при цьому не вказує, в чому саме надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, і чим така умова суперечить вимогам чинного законодавства, беручи до уваги особливості договору іпотеки, якими встановлено право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналізуючи умови оскаржуваного договору іпотеки, суд не знайшов законодавчих підстав для визнання його недійсним.

Суд також звертає увагу, що у позові йде мова про порушення оскаржуваним договором іпотеки прав позичальника, в той час як позичальником є ОСОБА_2, а позивачем - ОСОБА_1, та матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 уповноважив ОСОБА_1 представляти його інтереси.

Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Таким чином, позивач не довів, що оскаржуваним договором іпотеки порушено саме його права та інтереси.

Крім того, відповідачем за позовом визначено лише ОСОБА_2, в той час як за смислом позовних вимог, мова в позовній заяві йде про порушення вимог чинного законодавства АКБ «Райффайзенбанк Україна» при укладенні оскаржуваного договору іпотеки.

За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом.

З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вказаних норм закону позивач, звертаючись до суду з позовом, повинен довести факт порушення невизнання чи оспорювання його прав свобод чи інтересів саме вказаним ним відповідачем. При цьому слід вважати, що заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача задоволені судом бути не можуть, оскільки вказане слід вважати порушенням вимог процесуального закону, за якими суд не взмозі вирішувати та задовольняти позов без особи, яка повинна відповідати за позовом, прав, обов'язків, інтересів якої такий прямо стосується (належного відповідача).

З огляду на зазначене, позовні вимоги про визнання недійсним договору іпотеки не підлягають задоволенню в зв'язку з їх необґрунтованістю.

З аналогічних підстав не підлягають задоволенню вимоги про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги № 8893 від 12.11.2010 року, за яким права іпотекодержателя перейшли до ТОВ «ОТП Факторинг Україна».

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає (ч. 1 та ч. 2 ст. 1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ч. 1 та ч. 2 ст. 1078 ЦК України).

Однак, позивач не вказав відповідачами ні АКБ «Райффайзенбанк Україна», ні ТОВ «ОТП Факторинг Україна», які є сторонами оскаржуваного договору, та не заявляв клопотань про залучення належних відповідачів, не вказав, яким чином зазначений договір порушує його права та інтереси, та взагалі не обґрунтував, яким вимогам закону не відповідає укладений договір про відступлення права вимоги.

Позовні вимоги про скасування та вилучення заборони в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (реєстраційний номер обтяження 3939861, зареєстровано 24.10.2006 року за № 3939861 реєстратором: приватний нотаріус Зайченко І.А., підстава обтяження: договір іпотеки, 9362, 24.10.2006, приватний нотаріус Зайченко І.А.) та внести відомості про виключення квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а також про скасування та вилучення іпотеки в Державному реєстрі іпотек (реєстраційний номер обтяження 3939606, зареєстровано 23.11.2010 року реєстратором: приватний нотаріус Бондар І.М., підстава обтяження: договір про відступлення права вимоги, 8893, 12.11.2010, приватний нотаріус ДМНО Бондар І.М., іпотекодержатель Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ідентифікаційний номер 36789421) та внести відомості про виключення квартири АДРЕСА_1 у м. Дніпро з Державного реєстру іпотек - задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від вимог про визнання недійсними договору іпотеки та договору про відступлення прав вимоги, та самостійних обґрунтувань про їх незаконність та неправомірність позовна заява не містить.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 12, 81, 133, 141, 258, 259, 263-268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», ОСОБА_3 про визнання права власності, визнання договорів недійсними, скасування та вилучення записів - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску