Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 356/1637/14-ц

провадження № 61-4172св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - комунальне підприємство «Житлово-побутове підприємство»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Березанського міського суду Київської області від 30 березня 2015 року у складі судді Капшученко І. О., та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року у складі суддів: Гуля В. В., Іванової І. В., Касьяненко Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2014 року позивач - комунальне підприємство «Житлово-побутове підприємство»(далі - КП «Житлово-побутове підприємство») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 27 жовтня 2006 року між сторонами встановлені фактичні договірні відносини у сфері житлово-комунальних послуг щодо надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій. Відповідач не виконує належним чином свої обов'язки за договором, частково проводить оплату за надані житлово-комунальні послуги. У результаті чого станом на 01 серпня 2014 року виникла заборгованість у розмірі 4 141,04 грн, яка у добровільному порядку погашена не була, у зв'язку із чим КП «Житлово-побутове підприємство» звернулося з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 141,04 грн.

Рішенням Березанського міського суду Київської області від 30 березня 2015 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь КП «Житлово-побутового підприємства» заборгованість за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 141,04 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконує належним чином свої обов'язки з оплати житлово-комунальних послуг, унаслідок чого утворилась заборгованість за період з 12 грудня 2011 року до 31 липня 2014 року. ОСОБА_1 як споживач зобов'язана оплатити житлово-комунальні послуги, оскільки вона фактично користувалася ними. Тому, встановивши, що зобов'язання щодо оплати наданої відповідачу послуги в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором, не виконано, суд, керуючись положеннями пункту 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час розгляду справи судом, задовольнив позовні вимоги у розмірі 4 141,04 грн.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що в період з грудня 2011 року по липень 2014 року КП «Житлово-побутове підприємство» нараховано борг зі сплати за житлово-комунальні послуги. Апеляційним судом перевірено здійснення ОСОБА_1 періодичних платежів за житлово-комунальні послуги у жовтні, грудні 2011 року, у березні, квітні, липні-вересні, листопаді 2012 року, січні, липні, жовтні, грудні 2013 року, січні, лютому 2014 року

та враховано здійснену оплату за житлово-комунальні послуги за вказаний період. Здійснення ОСОБА_1 періодичних платежів підтверджує та свідчить про визнання нею боргу та обов'язку оплачувати надані послуги

КП «Житлово-побутове підприємство».

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість відповідача за отримані житлово-комунальні послуги є необґрунтованою та не підтвердженою належними доказами. Суди попередніх інстанцій не врахували, що з розрахунку заборгованості слід виключити період, коли був відсутній договір між сторонами про надання житлово-комунальних послуг, та не застосували строк позовної давності до спірних правовідносин відповідно до положень статей 257, 267 ЦК України.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18 вересня 2002 року ОСОБА_1 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1

Позивач надавав послуги щодо виконання робіт з прибирання прибудинкової території, обслуговування димвентканалів, технічного обслуговування внутрішньобудинкових мереж водопостачання та водовідведення, поточного ремонту конструктивних елементів, у тому числі ремонт покрівлі, освітлення місць загального користування (без установки електролампочок), інші роботи, у тому числі фарбування баків для сміття, у будинку АДРЕСА_2

Перелік житлово-комунальних послуг і встановлення тарифів на утримання будинків та прибудинкових територій згідно з результатами громадських слухань та поданих протоколів було затверджено рішенням виконавчого комітету Березанської міської ради Київської області від 25 лютого 2011 року № 47. Відповідач особистим підписом в протоколі підтвердила згоду на отримання зазначених в протоколі послуг та їх тарифи.

Установлено, що починаючи з 12 грудня 2011 року до 31 липня 2014 року відповідач періодично оплачувала надані житлово-комунальні послуги

КП «Житлово-побутове підприємство».

Позивач звернувся з позовом до суду у грудні 2014 року з розрахунком заборгованості за період з липня 2011 року до липня 2014 року у розмірі 4141,04 грн, які нараховані за діючими, на той період тарифами, та затвердженими рішенням виконкому Березанської міської ради Київської області.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга

статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час розгляду справи судом, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Хоч у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що споживач ОСОБА_1 зобов'язана оплатити житлово-комунальні послуги, оскільки вона фактично користувалися ними. Факт відсутності підпису відповідача у договорі про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Заборгованість відповідача за отримані житлово-комунальні послуги підтверджена позивачем належними та допустимими доказами, а часткова сплата ОСОБА_1 цієї заборгованості свідчить про визнання відповідачем вищевказаних обставин.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законі й обґрунтовані рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Визначаючи розмір заборгованості, суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку про те, що позивачем нараховані, а відповідачем не сплачено кошти за надані житлово-комунальні послуги за період з липня 2011 року по липень 2014 року. Нарахована комунальним підприємством сума за комунальні послуги відповідачем частково сплачувалася, унаслідок чого загальний розмір її заборгованості становить 4 141,04 грн. Зазначений розрахунок боргу обґрунтований належним чином, відповідачем не спростовано.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що позивач звернувся до суду поза межами строків позовної давності, оскільки судами попередніх інстанцій установлено, що починаючи з 12 грудня 2011 року відповідач періодично оплачувала надані послуги, тим самим визнавала наявність фактичних договірних правовідносин з надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій.

Позивач звернувся з позовом у грудні 2014 року з розрахунком заборгованості за період з липня 2011 року до липня 2014 року.

Перед цим позивач звернувся до Березанського міського суду Київської області з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за житлово-комунальні послуги, який було видано 22 вересня 2014 року.

Березанський міський суд Київської області ухвалою від 21 листопада 2014 року за заявою ОСОБА_1 скасував судовий наказ від 22 вересня 2014 року про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги у розмірі 4 141,04 грн.

Отже, оскільки КП «Житлово-побутове підприємство», звернувшись у серпні 2014 року до суду із заявою про видачу судового наказу, вчинило дію, передбачену частиною другою статті 264 ЦК України, перебіг строку позовної давності переривався.

Доводи відповідача про те, що КП «Житлово-побутове підприємство» не виконувало або виконує неналежним чином узяті на себе зобов'язання щодо надання житлово-комунальних послуг, не заслуговують на уваги, оскільки не надано належних доказів даних тверджень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Березанського міського суду Київської області від 30 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю.Мартєв

В. В.Пророк

І. М.Фаловська