П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/1641/17

Провадження № 22-ц/787/516/2018

Головуючий у суді 1 інстанції: Куцоконь Ю.П.

Рішення суду постановлено в м. Рівне Рівненської області

Дата постановлення повного судового рішення: 09.01.2018 р.

Час постановлення судового рішення: 11 год. 10 хв.

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Шеремет А.В., Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання: Вихотень Я.В.

учасники справи: представники відповідачів,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський завод будівельних матеріалів" на рішення Рівненського міського суду від 3 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненської міської ради, Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський завод будівельних матеріалів" про визнання недійсним договору оренди землі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2017 року в суд звернувся ОСОБА_3 із позовом до Рівненської міської ради, Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський завод будівельних матеріалів" (далі - ТДВ "Рівненський ЗБМ") про визнання недійсним договору оренди землі. Позов мотивовано тим, що між відповідачами укладено договір оренди землі, яка є суміжною із земельною ділянкою, що належить на праві власності позивачеві. Фактично ж земельна ділянка, яка передана в оренду на користь ТДВ "Рівненський ЗБМ", накладається на земельну ділянку ОСОБА_3 Тому вважав, що Рівненська міська рада не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності для вчинення оспорюваного правочину, а також виходив при цьому із порушення відповідачами публічного порядку.

Рішенням Рівненського міського суду від 3 січня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано недійсним договір оренди землі від 16.09.2013 року, що укладений між Рівненською міською радою та ТДВ "Рівненський ЗБМ" в частині надання в оренду земельної ділянки площею 0, 4390 га, яка розташована в АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості, оскільки наявними у справі доказами встановлено факт накладення земельної ділянки, яку передано в оренду, на садибу, котра належить на праві власності позивачу. Тобто оспорюваний договір оренди землі порушує речове право ОСОБА_3 на землю, а також публічний порядок через матеріально-правові дефекти конституційних прав і свобод позивача.

На рішення суду ТДВ "Рівненський ЗБМ" подав апеляційну скаргу, де покликається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, що полягало у відсутності фактів порушення прав позивача договором оренди, строк дії якого закінчився 22 липня 2017 року, не встановлено, чи підлягають відновленню порушені права і яким чином, а також у нез'ясуванні, чи мала у власності Рівненська міська рада земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2, 4371, чи мав контрагент необхідний обсяг цивільної дієздатності. Не встановлено предмета позову, адже за обставинами справи оспорюється договір оренди землі площею 0, 4390 га в АДРЕСА_1.

На її обґрунтування зазначалося, що неповне з'ясування судом обставин справи призвело до порушення норм матеріального права щодо застосування при вирішенні спірних відносин ст. 228 ЦК України, яка регулює нікчемність правочину, що порушує публічний порядок. Вважає, що наведена норма закону не може бути застосованою з огляду на існування правової позиції Верховного Суду України, що зафіксована в постанові від 13 квітня 2016 року у справі №6-1528цс15. В цій постанові дано вичерпний перелік обставин, які можна тлумачити як підставу для визнання правочину таким, що порушує публічний порядок. Тобто висновки суду про порушення публічного порядку є необґрунтованими.

Щодо експертного дослідження №161020/З_С судової земельно-технічної експертизи від 21.11.2016 року, то він не є експертним висновком в розумінні ст. 102 ЦПК України, ст.ст. 7, 8 Закону України "Про судову експертизу", пунктів 1.8, 4.23 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998 року №53/5.

Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу про підтвердження тієї обставини, що за адресою: АДРЕСА_1, міститься садиба, що належить йому на праві власності.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

У поданому відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін. На його думку, судом правильно і повно встановлено факт недостатності обсягу цивільної дієздатності Рівненської міської ради на укладення оспорюваного правочину, обґрунтовано взято до уваги висновок експерта №161020/3З_С від 21.11.2016 року, а також факт порушення прав та свобод ОСОБА_3

Іншими учасниками справи чи особами, які не брали участі в справі, однак вважають, що питання про їх права та обов'язки вирішено оскаржуваним рішенням, апеляційні скарги не подавалися.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи, що з'явились в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як обґрунтовано встановлено судом, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 0, 4390 га в АДРЕСА_1 (територія населеного пункту Тинне) та призначена для ведення особистого підсобного господарства, що стверджено державним актом на право приватної власності на землю від 27.04.1998 року серії НОМЕР_2, виданим Великоомелянською сільською радою народних депутатів Рівненського району та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №5475 (а.с. 7-7, зв.).

Даний державний акт не є оспореним, а тому є чинним, що сторонами і не заперечується.

16 вересня 2013 року між Рівненською міською радою і ТДВ "Рівненський ЗБМ" укладено договір оренди земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 24 371 кв.м, яка розташована в АДРЕСА_1.

За умовами договору оренди землі ця ділянка призначена для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель і споруд підприємствами, що пов'язані з користуванням надрами (для розширення Басівкутського родовища суглинків) (а.с. 45-55).

З висновку експертного дослідження №161030З_С судової земельно-технічної експертизи від 21.11.2016 року, що зроблений судовим експертом Сайко С.Л. (ПП "Експерт-Рівне-Консалт"), земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 2, 4371 га накладається на житловий будинок АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0, 4390 га, що належить ОСОБА_3 на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_2 від 27.04.1998 року (а.с. 11-13).

При цьому колегія суддів погоджується із допустимістю, достовірністю та належністю даного державного акта на право власності на землю як доказом у справі.

Згідно зі ст. 76, ч. 1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1.)письмовими, речовими і електронними доказами;

2.)висновками експертів;

3.)показаннями свідків.

Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Частиною першою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин застосовуванню підлягали норми матеріального права, на застосуванні яких наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, визнавши оспорюваний договір в частині надання земельної ділянки площею 0, 4390 га в оренду, що укладений між відповідачами, недійсним.

Таким чином, висновки суду, що при укладенні оспорюваного договору та передачі в оренду у складі земельної ділянки площею 2, 4371 га та земельну ділянку площею 0, 4390 г, яка розміщена в АДРЕСА_1, і належить на праві власності позивачу Рівненською міською радою порушено гарантоване Конституцією України право приватної власності ОСОБА_3 на зазначену земельну ділянку.

Окрім того, Рівненська міська рада, не будучи власником земельної ділянки площею 0, 4390 га в м. Рівне по АДРЕСА_1, розпорядилася нею через надання її в оренду. Тому договір у цій частині є недійсним з огляду на недодержання в момент його вчинення вимог, які встановлені ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, а також є таким, що порушує публічний порядок, адже спрямований на порушення конституційних прав і свобод позивача.

Щодо доводів апеляційної скарги про неможливість застосування висновку експертного дослідження №161030З_С судової земельно-технічної експертизи від 21.11.2016 року як висновку експерта в розумінні вимог ст. 102 ЦПК України, то колегія суддів погоджується з ними. Так, відповідно до ч. 1 цієї статті висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені в результаті них висновки та обґрунтовані відповідні на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством.

Між тим, наведений висновок експертного дослідження не є висновком експерта у розумінні ст. 102 ЦПК України, оскільки його зроблено відповідно до Цивільного процесуального кодексу України в попередній редакції, яка не передбачала можливості призначення і проведення експертизи на замовлення учасника справи, експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, експерту не встановлювався час проведення експертизи тощо.

За таких обставин висновок експертного дослідження №161030З_С судової земельно-технічної експертизи від 21.11.2016 року є письмовим доказом. При цьому апеляційним судом ураховується, що він є допустимим, достовірним і належним доказом.

Так, відповідно до ст.ст. 77-79 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Не можна погодитися і з твердженнями автора скарги про неможливість відновлення порушених прав позивача через те, що оспорюваний договір закінчився 22 липня 2017 року, тобто до ухвалення оскаржуваного рішення. Так, оскільки цим договором порушено права власника земельної ділянки, тому колегія суддів вважає, що вони підлягають до судового захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Не заслуговують на увагу і доводи та аргументи апеляційної скарги про незастосування до спірних відносин норм ст. 228 ЦК України щодо порушення публічного порядку і оспорення його з цих підстав, виходячи з такого.

Частинами 1-2 цієї статті передбачено можливість визнання правочину таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Отже, ця норма закону застосовується і при судовому захисті порушених прав громадянина - власника земельної ділянки.

Решта покликань скарги не заслуговують на увагу і є необґрунтованими.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при її постановленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-383, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Рівненський завод будівельних матеріалів" залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 3 січня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді:

Повне судове рішення складено: 17.04.2018 р. о 14 год. 25 хв.