Справа № 352/1057/18
Провадження № 22-ц/4808/236/18
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М. М.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі

головуючої Пнівчук О.В.

суддів : Томин О.О. , Ясеновенко Л.В.

секретаря Петріва Д.Б.

з участю апелянта ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тисменицького районного суду від 17 вересня 2018 року в складі судді Хоминець М.М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,

в с т а н о в и в :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 1999 року перебуває у шлюбі з відповідачкою, від якого мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що на протязі останніх років, а саме з 2014 року вони з відповідачкою фактично припинили шлюбні стосунки, разом не проживають, спільного господарства не ведуть, просив шлюб розірвати так як його збереження чи відновлення є неможливим.

Рішенням Тисменицького районного суду від 17 вересня 2018 року позов задоволено. Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 28 грудня 1999 року у виконавчому комітеті Єзупільської селищної ради Тисменицького району, актовий запис №18 розірвано. Залишено ОСОБА_1 шлюбне прізвище ОСОБА_1.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у дохід державного бюджету в розмірі 704, 80 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_1 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначила, що ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу, суд першої інстанції врахував виключно інтереси позивача.

Відповідно до чинного законодавства шлюб може бути розірвано лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.

На думку апелянта, суд не врахував що розлучення між нею та позивачем може негативно вплинути на психологічний стан їхнього сина, оскільки він є інвалідом другої групи спадкового захворювання. Збереження шлюбу в даному випадку сприятиме нормальному, фізичному, духовному та моральному розвитку їхнього сина.

Посилаючись на зазначені обставини, апелянт просила скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної скарги з наведених у ній мотивів.

Позивач ОСОБА_2 надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить рішення суду залишити без зміни.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянти ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Постановляючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, суд виходив із того, що стосунки які склалися між сторонами, виключають можливість збереження шлюбу.

З таким висновком погоджується колегія суддів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28.12.1999 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, повторно виданого виконавчим комітетом Єзупільської селищної ради Тисменицького району 26.01.2018 року, серія НОМЕР_1 (а.с.3), від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У червні 2018 року ОСОБА_2 пред»явив позов про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що між ним та відповідачкою відсутнє взаєморозуміння, у них відсутня повага один до одного, він не має можливості матеріально забезпечувати сім»ю, оскільки є інвалідом та ніде не працює, шлюбні відносини припинили і він не бажає їх поновлювати.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов»язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім»ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

За змістом ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред»явлений одним із подружжя. Суд з»ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що сторони з 2015 року проживають окремо, шлюб існує формально, жодна із сторін не вживали заходів для збереження сім»ї, позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, відповідач в суді першої інстанції фактично не заперечувала щодо розірвання шлюбу, а тому висновок суду про наявність підстав для розірвання шлюбу є обґрунтованим.

З часу пред»явлення позивачем позову про розірвання шлюбу 08 червня 2018 року по час ухвалення рішення про розірвання шлюбу - 24 вересня 2018 року сторони так і не дійшли примирення.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта про те, що суд не взяв до уваги що розлучення між нею та позивачем може негативно вплинути на психологічний стан їхнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який є інвалідом другої групи спадкового захворювання, оскільки встановлено, що відповідачка разом з сином з травня 2015 року проживають окремо від позивача, станом на час апеляційного розгляду справи син досягнув повноліття, навчається у вищому навчальному закладі та проживає у м. Києві.

Судом першої інстанції не вносились зміни в рішення суду в частині стягнення судового збору, оскільки при складенні тексту повного рішення судом було упущено питання стягнення судового збору в той час як у вступній та резолютивній частині рішення зазначене питання було вирішено, у зв»язку з чим судом було внесено виправлення у повний текст судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим. Судом правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, дана вірна оцінка наявним у матеріалах справи доказам, а тому, підстави для скасування оскаржуваного рішення судом апеляційної інстанції - відсутні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Тисменицького районного суду від 17 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2018 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: О.О. Томин

Л.В. Ясеновенко