ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1034/18 Справа № 185/7422/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов В.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 грудня 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

09 вересня 2016 року позивачка звернулася до суду в інтересах малолітньої дитини з позовом в якому просила виселити відповідача з АДРЕСА_1. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що малолітній ОСОБА_2 є власником вказаного будинку. Будинок успадкував після смерті свого батька, ОСОБА_4, до своєї смерті ОСОБА_4 надав відповідачу у користування спірний будинок. Відповідач у будинку здійснює виготовлення вікон та жалюзі. Після вступу у спадщину відповідачу була направлена вимога про звільнення будинку. Відповідач відмовився від виконання вимоги, чим став порушувати права позивача (а.с.2-9).

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року, в якому ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 березня 2018 року виправлено описку, позовні вимоги ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: орган опіки та піклування Павлоградської міської ради Дніпропетровської області про усунення перешкод у здійсненні права користування будинком шляхом виселення - задоволено.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Також вирішено питання щодо судових витрат.

В стягненні понесених витрат на правову допомогу - відмовлено (а.с.а.с.196-197, 232).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, фактично просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення яким відмовити у задоволенні цих вимог (а.с.а.с.203-209,255-259) .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_4 був власником будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 надав у користування будинок відповідачу, який зареєструвався у ньому та став використовувати для підприємницької діяльності, виготовлення вікон та жалюзі.

28.12.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди житлового приміщення (а.с.87-89).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_4 помер.

16.06.2015 року його сину, ОСОБА_2, було видано свідоцтво про спадщину на вказаний будинок (а.с. 19).

11.07.2015 року відповідачу була направлена вимога про звільнення будинку.

Будинок відповідачем не звільнений та використовується відповідачем до теперішнього часу, що порушує право власника на користування належним йому будинком.

Задовольняючи позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення, суд 1 інстанції виходив з того, що на звернення ОСОБА_1 яка діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 до відповідача ОСОБА_3 з вимогою щодо виселення, останній, не будучи колишнім власником, відмовляється добровільно звільнити займаний будинок, чим порушує його права як законного власника будинку, а тому вимоги позивача є обґрунтованими.

Вказані висновки суду 1 інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

Так, згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлено судом.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Також права власника житлового будинку, визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Статтею ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно вимог ст. ст. 47, 64 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_4 був власником будинку АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_4 є батьком ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.14).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_4 помер. ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.17).

16.06.2015 року ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 було видано свідоцтво про спадщину на вказаний будинок (а.с. 19).

За час свого життя ОСОБА_4 надав у користування будинок відповідачу, який зареєструвався у ньому та став використовувати для підприємницької діяльності, виготовлення вікон та жалюзі.

28.12.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди житлового приміщення (а.с.87-89).

Згідно пункту 4.1 вказаного договору, вбачається, що договір діє до 31.12.2009 року.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що договір діє на таких умовах на невизначений строк.

Також і справи вбачається, що відповідач по справі не є членом сім'ї померлого ОСОБА_4, крім того проживає за адресою АДРЕСА_2 (а.с.156-157)

Виходячи з викладеного колегія суддів погоджується із висновком суду 1 інстанції про задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не є членами сім'ї померлого ОСОБА_4, проживає за адресою АДРЕСА_2, продовжує самоправно займати спірний будинок та не бажає добровільно виселятися, чим порушують права малолітнього ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, як законного власника майна, набутого в установленому законом порядку. Отже, рішення суду 1 інстанції є обґрунтованим, правомірним, тому підлягає залишенню без змін.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги не звернув уваги на те, що 28.12.2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір оренди житлового приміщення, згідно пункту 4.1 якого, вбачається, що договір діє до 31.12.2009 року. Пунктом 4.2 договору встановлено, що договір діє на таких умовах на невизначений строк, колегія суддів не приймає до уваги, виходячи з наступного.

Статтею 821 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п'ять років.

Таким чином строк дії вказаного договору закінчився у 2014 році.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід в оскаржуваній частині залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2017 року в оскаржуваній частині- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: