Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 564/1410/16-ц

провадження № 61-11722св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: орган опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області, орган опіки та піклування Корецької районної державної адміністрації Рівненської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2016 року у складі судді Грипіч Л. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 січня 2017 року у складі суддів: Хилевич С. В., Шеремет А. М., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про відібрання малолітніх дітей та повернення їх матері.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Корецького районного суду Рівненської області від 29 січня 2016 року розірвано шлюб, укладений між нею та ОСОБА_5 та визначено місце проживання їх неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю. Це рішення було залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2016 року. Однак відповідач не виконує рішення судів, викрав дітей, і вони проживають з ним та його батьками в с. Іваничі Костопільського р-ну Рівненської обл., навмисно не допускає її як колишню дружину до будинку, де проживають діти, та не дозволяє їх забрати.

У зв'язку з наведеним позивач просила відібрати її неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька та повернути на виховання матері.

Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Відібрано неповнолітніх дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, від батька, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, жителя АДРЕСА_1 та повернуто їх на виховання матері, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, жительці АДРЕСА_2

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що рішення суду, яким визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільно із матір'ю, набрало законної сили і є чинним на сьогоднішній день, підстав, які б перешкоджали поверненню дітей матері, не встановлено, тому позовні вимоги є доведеними.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 10 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2016 року залишено без змін.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент перебування сторін у шлюбі діти завжди проживали за адресою: с. Іваничі Костопільського району, де вони до цього часу безперервно проживають, зареєстровані з народження, і відвідують школу. Тобто факту зміни місця проживання дітей та факту їх викрадення не було. У спірних правовідносинах обов'язковими умовами, за яких суд може ухвалити рішення про відібрання дітей, має бути: визначення за рішенням суду місця проживання дітей з матір'ю; доведений (підтверджений) факт проживання дітей з матір'ю після ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дітей; самочинна зміна одним із батьків, без згоди іншого з батьків, місця проживання дітей, за умови, що місце проживання дітей було з матір'ю. Позивач не надала доказів про вчинення батьком дітей протиправних дії щодо зміни місця їх проживання всупереч судовому рішенню і не надала доказів, що діти проживали з нею, а суди безпідставно вважали ці факти доведеними.

У запереченні на касаційну скаргу, поданому 21 квітня 2017 року, ОСОБА_4 посилалася на те, що суди першої та апеляційної інстанції повно та об'єктивно оцінили надані сторонами докази і постановили правомірні рішення, які ґрунтуються на вимогах закону та відповідають інтересам малолітніх дітей, а тому підстав для скасування оскаржуваних рішень немає.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народилися діти ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до частини першої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно.

Згідно із частиною першою статті 160, частиною першою статті 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Як установлено судами, рішенням Корецького районного суду від 29 січня 2016 року шлюб між сторонами розірвано, місце проживання дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, визначено разом з матір'ю.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 29 червня 2016 року рішення Корецького районного суду від 29 січня 2016 року залишено без змін.

Відповідно до статті 162 СК України у разі якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

У принрціпі 6 Декларації прав дитини зазначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Як убачається з матеріалів справи висновки органів опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Рівненської області та Корецької районної державної адміністрації Рівненської області, висновки психологічного обстеження дітей не містять виняткових обставин, які б давали підстави для розлучення дітей з матір'ю відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, оцінивши надані сторонами докази, урахувавши статті 7, 160-162 СК України, положення Конвенції про права дитини, Декларації прав дитини та обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що відповідач самоправно, без згоди матері, забрав у неї малолітніх дітей, тому має повернути їх матері.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено, і про це свідчать матеріали справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, про незаконність судових рішень не свідчать, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 10 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 10 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв І. М. Фаловська С. П. Штелик