Провадження № 22-ц/812/290/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

11 грудня 2018 року м. Миколаїв

справа № 467/696/17

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Лівінського І.В.,

суддів: Данилової О.О., Шаманської Н.О.,

секретар судового засідання: Гавор В.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області, ухваленого 6 вересня 2018 року під головуванням судді Догарєвої І.О. в приміщенні цього ж суду, у цивільній справі

за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - орган опіки і піклування Арбузинської районної державної адміністрації Миколаївської області, орган опіки і піклування Вознесенської міської ради Миколаївської області, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про відібрання малолітньої дитини та стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

18 липня 2017 року ОСОБА_1 звернулась з вказаним позовом, та просила суд відібрати малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідача, який не виконує рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року у справі №467/1073/16-ц, про визначення місця проживання дитини разом з матір'ю, та незаконно утримує дитину у себе вдома в АДРЕСА_1. Також позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання сина в розмірі 1/4 частини його доходу щомісяця.

Рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 6 вересня 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що малолітній ОСОБА_6 від народження проживав за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 та його батьків, і продовжує там проживати після розлучення батьків саме за ініціативою матері - ОСОБА_1 Відповідач ОСОБА_2 місця проживання дитини не змінював. Неможливість виконання рішення суду про визначення місця проживання дитини з матір'ю зумовлена не протиправною поведінкою відповідача, який перешкод у виконанні судового рішення не чинить, а взаємовідносинами, що склалися між дитиною та матір'ю, а тому, підстави для застосування такого способу судового захисту прав, як відібрання дитини, відсутні.

У жовтні 2018 року позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, просила рішення скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач протиправно утримує дитину, а суд не врахував вимоги Декларації Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» від 20 листопада 1959 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Так, відповідно до вимог Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, що вступили в силу по відношенню до України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3).

За статтею 9 цієї Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до абзацу 1 частини 1 статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Водночас, згідно абзацу 2 даної норми, дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбу з 19 лютого 2011 року. Від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. До липня 2014 року спільно проживали в смт. Арбузинка Миколаївської області.

З липня 2014 року сторони спільно не проживають, оскільки позивачка ОСОБА_1 виїхала разом з дитиною у м. Вознесенськ.

Водночас у серпні того ж року, через брак коштів ОСОБА_1 повернула дитину батьку та за домовленістю з останнім дитина проживає разом з ним та бабусею і дідусем в смт. Арбузинка.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 5 жовтня 2015 року шлюб між сторонами розірвано.

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень», суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить про те, що ці обставини були встановлені судовим рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 08 грудня 2016 року у справі № 467/1073/16-ц, а отже при розгляді цієї справи між тими самими сторонами ці обставини доказуванню не підлягають.

Крім того, вказаним судовим рішенням задоволено позов ОСОБА_1 в частині вимог про визначення місця проживання дитини разом з нею та відмовлено в задоволенні вимог про відібрання дитини у батька - ОСОБА_2

Обґрунтовуючи позов по даній справі ОСОБА_1 зазначала, що вказане рішення по справі № 467/1073/16-ц відповідач не виконує та незаконно утримує сина.

При цьому, в судовому засіданні суду першої інстанції позивачка пояснила, що самостійно виконати рішення суду та забрати дитину вона не змогла, оскільки після постановлення 18 січня 2017 року ухвали апеляційного суду Миколаївської області вона прийшла до ДНЗ «Пролісок» в смт. Арбузинка Миколаївської області, щоб забрати дитину, але забрати ОСОБА_6 не змогла, оскільки він її боявся, плакав і вона вирішила силоміць не забирати сина, щоб його не травмувати.

Відповідач ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову та пояснив, що перешкод у спілкуванні з дитиною він позивачці не створює. З позовом не погоджується, оскільки на цей час дитина сама не бажає переїжджати до матері.

Також в судовому засіданні досліджувалась думка малолітнього ОСОБА_6, якому на час судового засідання виповнилось 7 років, та який пояснив, що як батько так і мати до нього ставляться добре, і йому відомо, що між батьками існує конфлікт з приводу його місця проживання. Влітку він їздив до матері і почував у неї себе добре, вона піклувалась про нього, проте він не бажає розлучатись з батьком. Хотів би проживати з батьком, навчатись у своїй школі, а мати щоб забирала його на вихідні.

Згідно висновку органу опіки і піклування Арбузинської районної державної адміністрації Миколаївської області від 13 листопада 2017 року № 598/0/13-19/2-17, є недоцільним відібрання малолітнього ОСОБА_6 від батька ОСОБА_2 Висновок мотивований тим, що батько належним чином виконує свої батьківські обов'язки, піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, батьком створені належні умови проживання дитини та її матеріального забезпечення. Мати дитини, оскільки довго проживала окремо від сина, втратила з ним психологічний зв'язок. Не зважаючи на рекомендації органу опіки і піклування, мати намагається примусово забрати дитину до себе на проживання, чим ще більше ускладнює відносини з сином.

Отже, встановивши, що дитина проживає за місцем проживання батька з дитинства, відповідач - батько дитини ОСОБА_2, місце проживання дитини не змінював, дитина за тривалий час проживання адаптувалась до місцевих умов, ходить в школу, а також враховуючи думку самої дитини, який бажає залишитись проживати з батьком, суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування положень статті 162 СК України про відібрання дитини у батька.

Такий висновок відповідає і практиці Європейського суду з прав людини, який у справах щодо дітей неодноразово застосовував принцип надання першочергового значення найкращим інтересам дитини, передбачені Конвенцією.

Зокрема, у рішенні по справі «М.Р. та Д.Р. проти України» (заява № 63551/13) Суд визнав, що зміна відповідних обставин може, в якості виключення, виправдати невиконання остаточного рішення про повернення дитини. При цьому Суд зазначив, що з моменту вивезення другого заявника з Чеської Республіки у 2009 році, він постійно проживав зі своєю матір'ю в Україні, окремо від першого заявника. Тому висновок, якого дійшли українські суди у 2014 році, що дитина добре пристосувалася до проживання в Україні, не був неочікуваним з огляду на значний період часу, який сплинув на той момент (пункт 65).

За такого, посилання апеляційної скарги на необхідність відібрання дитини від батька для виконання рішення суду, яким визначено місце проживання дитини разом з матір'ю, не може бути достатнім аргументом по даній справі, з урахуванням встановлених інтересів дитини.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд мав дотримуватись положень Декларації Організації Об'єднаних Націй «Про права дитини» від 20 листопада 1959 року, в якій зазначено, що «…малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю…», є наслідком помилкового тлумачення норм міжнародного права та практики Європейського суду з прав людини.

Так, у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13) заявник скаржився, в тому числі на те, що національні суди не спромоглися належним чином встановити місце проживання дитини. Зокрема, суд першої інстанції постановив, щоб заявник передав дитину В. і виплачував їй щомісячно аліменти на дитину. При цьому, спираючись на Декларацію Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1959 року, Конвенцію ООН про права дитини та статтю 161 Сімейного кодексу, суд встановив, що факти не розкривали жодних виняткових обставин, які могли би виправдати розлуку дитини з матір'ю. Отже, він постановив, що дитина має проживати з матір'ю.

Між тим, Європейський суд з прав людини в своєму рішенні по даній справі встановив, що здійснений національними судами аналіз перед прийняттям рішення про те, що донька заявника має проживати з матір'ю, був недостатньо ретельним. Відтак, не зважаючи на широкі межі свободи розсуду національних органів державної влади в сфері опіки над дитиною, підстави, які вони навели у своєму рішенні, не можуть вважатися «відповідними і достатніми» (пункт 85).

При цьому Суд постановив, що було порушення Статті 8 Конвенції при визначенні місця проживання дитини заявника.

В Окремій думці судді Ранзоні по вказаному рішенню Суду зазначено, що «…презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судовою практикою нашого Суду (Європейського суду з прав людини) і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів…» (пункт 5) «…Декларація ООН не є юридично обов'язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов'язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір'ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування…» (пункт 6).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводів, які б спростовували висновки суду чи доводили б порушення ним норм матеріального чи процесуального права, апеляційна скарга не містить. Тому підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Арбузинського районного суду Миколаївської області від 6 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду, за правилами, передбаченими ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий І.В. Лівінський

Судді О.О. Данилова

Н.О. Шаманська

Повне судове рішення складено 11 грудня 2018 року