Апеляційний суд Житомирської області
Справа №286/923/16-ц Головуючий у 1-й інст. Гришковець А. Л.
Категорія 27 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року

Апеляційний суд Житомирської області в складі:

головуючого Павицької Т. М.,

суддів Трояновської Г.С., Миніч Т. І.,

за участю секретаря Ковальської Я. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу №286/923/16-ц за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 31 січня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Гришковець А.Л. в м. Овручі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості. Зазначало, що відповідно до договору №б/н від 04 вересня 2009 року ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач зобов'язання по укладеному кредитному договору не виконав, у зв'язку з чим станом на 29.02.16 утворилась заборгованість у розмірі 12 663 грн 55 коп., яка складається з 2 814 грн 70 коп. заборгованість за кредитом; 6 619 грн 63 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 150 грн заборгованість по пені та комісії; 500 грн штраф (фіксована частина); 579 грн 22 коп. штраф (процентна складова). Враховуючи вищенаведене, просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 12 663 грн 55 коп.

Рішенням Овруцького районного суду Житомирської області від 31 січня 2018 року відмовлено ПАТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зокрема, вказує, що суд першої інстанції за відсутності належних доказів зі сторони відповідача, поклав в основу рішення припущення, що відповідач не підписувала кредитний договір і карту не отримувала.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідачки, оскільки візуально різні підписи клієнта, на копії заяви ОСОБА_1, яка долучена до позовної заяви та оригіналі заяви, яка надійшла на виконання ухвали суду для забезпечення проведення почеркознавчої експертизи. Довідка про умови кредитування містить підпис саме такий, який на заяві, яка долучена до позову, а не наданому під час розгляду справи оригіналі заяви. Крім того, різняться на зворотній стороні і розміри кредитного ліміту та номери картки.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 вересня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір згідно з умовами якого остання отримала кредит в сумі 3 800 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір укладено шляхом підписання Анкети-заяви позичальника, в якій ОСОБА_1 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті ПАТ КБ «ПриватБанк», складає між нею та банком Договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Відповідно до Анкети-заяви ОСОБА_1 була видана платіжна картка за НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3).

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, в тому числі, частинами першою - третьою ст. 203 цього Кодексу.

Заперечуючи проти позову про стягнення заборгованості за кредитним договором, ОСОБА_1 посилалася на те, що кредитний договір вона не підписувала, кредитну платіжну картку не отримувала.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що позов про визнання кредитного договору недійсним із підстав, передбачених ст.ст.203, 215 ЦК України у встановленому порядку відповідач не заявляла і предметом судового розгляду у цій справі не був.

З огляду на викладене, у суду не було підстав для з'ясування обставин, за яких можливе визнання правочину недійсним, у зв'язку із тим, що підпис на кредитному договорі виконаний не ОСОБА_1, а іншою особою, та постановлення будь-яких висновків з приводу їх існування при вирішенні спору про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про те, що оскільки відповідач ОСОБА_1 не виявляла свою волю на укладення договору про надання банківських послуг від 04.09.2009 року і не підписувала його, тому немає підстав для задоволення позову про стягнення кредитної заборгованості.

Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України).

Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 04.09.2009 року станом на 29.02.2016 року утворилась заборгованість у розмірі 12 663 грн 55 коп., яка складається з 2 814 грн 70 коп. заборгованості за кредитом; 6 619 грн 63 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; 2150 грн заборгованості по пені та комісії; 500 грн штраф (фіксована частина); 579 грн 22 коп. штраф (процентна складова).

Оскільки ОСОБА_1 односторонньо відмовилася від взятого на себе зобов'язання по поверненню отриманого кредиту, апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з неї на користь позивача заборгованість за кредитом, відсотками та пеню.

Між тим, колегія суддів ввважає, що не підлягають задоволенню вимоги про стягнення 500 грн штрафу (фіксована частина); 579 грн 22 коп. штрафу (процентна складова) з таких підстав.

Так, зі змісту Умов та Правил надання банківських послуг вбачається, що неустойка (пеня і штраф) нараховуються за одне і те ж порушення несвоєчасне виконання зобов'язань.

Окрім нарахування пені за несвоєчасне погашення заборгованості позивач нарахував також 500 грн - штраф (фіксована частина) та 579 грн 22 коп. - штраф (процентна складова) за таке ж саме порушення.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З огляду на наведене відсутні правові підстави для стягнення штрафів фіксованої частини (500 грн) та процентної складової (579 грн 22 коп.), оскільки діючим законодавством не передбачена подвійна відповідальність за несвоєчасне виконання зобов'язань.

За таких обставин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про часткове задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором станом на 29.02.2016 року в сумі 11 584 грн 33 коп., яка складається з 2 814 грн 70 коп. заборгованість за кредитом; 6 619 грн 63 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2150 грн заборгованість по пені .

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених вимог банку та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати витрати позивачу по сплаті судового збору в сумі 3 123 грн 24 коп. (11 584 грн 33 коп. х 100 % : 12 663 грн 55 коп. = 91,48%; 1378 грн х 91,48% = 1 233 грн 15 коп.; 2067 грн. х 91,48% = 1 890 грн 09 коп. + 1 233 грн 15 коп.= 3 123 грн 24 коп.).

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Овруцького районного суду Житомирської області від 31 січня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитний договором від 04.09.2009 року в сумі 11 584 грн 33 коп., яка складається з 2 814 грн 70 коп. заборгованість за кредитом; 6 619 грн 63 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 2150 грн заборгованість по пені та 3 123 грн 24 коп. судових витрат.

В решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного судового рішення 21 березня 2018 року.

Головуючий

Судді