Справа № 216/3263/17
Провадження 2/216/754/18

Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

08 травня 2018 року м. Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі

головуючого - судді Сидорак В.В.,

за участі секретаря судового засідання - Морозової Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщені суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ОСОБА_1 звернулася до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_1 ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 14.08.2004 року є власником квартири АДРЕСА_1. 24 грудня 1999 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб. Після реєстрації права власності у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, внесено відомості до КП "Криворізьке бюро технічної інвентаризації". 07 жовтня 2004 року в квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано ОСОБА_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її чоловіка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та їх сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Право власності на дану квартиру позивачка набула одноособово, з метою особистого проживання, будучи власником житла, надала право користування нею колишньому члену сім'ї - чоловікові.

29 березня 2017 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виніс заочне рішення, яким шлюб між ОСОБА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. рішення набрало законної сили 05 травня 2017 року. Через застосування до позивачки фізичної сили та погроз за час спільного проживання сторін, остання зверталася до правоохоронних органів з метою вжиття щодо відповідача запобіжних заходів. У зв'язку з неадекватною поведінкою та застосування насильства ОСОБА_2 до позивачки, побоювання за здоров'я та фізичну недоторканість, їх спільне проживання є неможливим. Позивачка неодноразово, до розірвання шлюбу протягом 2016 року, та після розірвання шлюбу 10.04.2017 року в усному порядку зверталася до відповідача з проханням зняття з реєстрації місця проживання в добровільному порядку, що було ним проігноровано. Відповідач не несе жодних витрат по утриманню зазначеної квартири, у період з 2016 року та по цей час, позивач самостійно та в повній мірі сплачує комунальні та інші витрати за квартиру. У зв'язку з чим позивач вважає, що порушується її право власності та просила суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном, а саме квартирою 172 будинку 13 по вул. Миколаївське шосе в м. Кривому Розі шляхом виселення ОСОБА_2 з даної квартири та визнати його таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням.

Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти розгляду справи в порядку заочного провадження.

Справа слухалася за правилами заочного провадження, за відсутності відповідача, який був належним чином сповіщений про час та місце судового розгляду, проте до суду не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, письмових заперечень проти позову не надав.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено у судовому засіданні, відповідно до Договору дарування від 14.08.2004 року позивачка є власником квартири АДРЕСА_1. 24 грудня 1999 року між позивачкою та відповідачем був зареєстрований шлюб. Після реєстрації права власності у приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_3, внесено відомості до КП "Криворізьке бюро технічної інвентаризації". 07 жовтня 2004 року в квартирі АДРЕСА_1 було зареєстровано ОСОБА_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, її чоловіка - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та їх сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Право власності на дану квартиру позивачка набула одноособово, з метою особистого проживання, будучи власником житла, надала право користування нею колишньому члену сім'ї - чоловікові.

Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.

29 березня 2017 року Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області виніс заочне рішення, яким шлюб між ОСОБА_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. Рішення набрало законної сили 05 травня 2017 року. Через застосування до позивачки фізичної сили та погроз за час спільного проживання сторін, остання зверталася до правоохоронних органів з метою вжиття щодо відповідача запобіжних заходів. У зв'язку з неадекватною поведінкою та застосування насильства ОСОБА_2 до позивачки, побоювання за здоров'я та фізичну недоторканість, їх спільне проживання є неможливим. Позивачка неодноразово, до розірвання шлюбу протягом 2016 року, та після розірвання шлюбу 10.04.2017 року в усному порядку зверталася до відповідача з проханням зняття з реєстрації місця проживання в добровільному порядку, що було ним проігноровано. Своєю реєстрацією відповідач створює позивачу перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном, оскільки відповідач не тільки не сплачує комунальні послуги, але не бере участі в ремонті житлового приміщення, що негативно впливає на матеріальний стан позивача. А також, як власник квартири позивач не може розпорядитися нею на свій розсуд. Де у теперішній час мешкає відповідач їй не відомо, ніяких відносин вони не підтримують, звязку не має.

Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

З огляду на положення ч. 1 ст. 3 Конституції України, згідно з якою людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, суд приходить до висновку, що майнове право, в тому числі право на житло, не може переважати над правом на життя та правом на особисту недоторканість.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в реалізації ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до п. 2 ст. 48 Закону України «Про власність» власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Згідно положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом.

Відповідно до акту обстеження житлових умов мешканців АДРЕСА_2 від 28.03.2018 року, виданого Головою ЖБК "Центральний-3" ОСОБА_2 за даною адресою не мешкає з березня 2017 року.

Враховуючи, що відповідач відсутній на протязі більш ніж 1 року у жилому приміщенні, де він зареєстрований без поважних на те причин, те, що відповідачу перешкоди у проживанні за його зареєстрованим місцем проживання не чиняться, тому суд прийшов до висновку, що його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою 172 будинку 13 по вул. Миколаївське шосе в м. Кривому Розі, та зняти з реєстрації в цій квартирі.

Разом з тим, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації ОСОБА_2 у квартирі АДРЕСА_3 не підлягає задоволенню, оскільки ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тобто, саме по собі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації даної особи.

Згідно зі ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу, а саме за обставин коли такі особи систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.

Звертаючись до суду з позовною заявою про виселення відповідача, жодних із перелічених умов для виселення ОСОБА_2, позивачка не навела, а в матеріалах справи відсутні належні докази на підтвердження дій, які б могли призвести до його виселення, крім того відповідач взагалі не проживає в квартирі позивача, а тому позов в цей частині є необґрунтованим та безпідставним і задоволенню не підлягає.

Крім того, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на підставі положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ст.ст. 11,12, 76, 81, 141, 247, 258-260, 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, зняття з реєстрації місця проживання та виселення - задоволити частково.

Визнати відповідача, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, таким, що втратив право на користування жилим приміщенням квартирою 172 будинку 13 по вул. Миколаївське шосе в м. Кривому Розі.

В задоволенні позовних вимог в частині зняття з реєстрації місця проживання та примусового виселення ОСОБА_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_1 судові витрати в сумі 640 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Сидорак В.В.