Справа № 127/851/17
Провадження № 22-ц/772/1772/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2018 рокуСправа № 127/851/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії:

головуючого: Оніщука В.В (суддя-доповідач),

суддів Медвецького С.К., Сала Т.Б.,

з участю секретаря судового засідання Богацької О.М.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, виконавчий комітет Вінницької міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору : Міське комунальне підприємство «Житлово-комунальна контора №7»,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2018 року, постановлене у складі судді Бойка В.М. в приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області,

встановив:

В січні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору міського комунального підприємства «Житлово-комунальна контора №7» про усунення перешкод в здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом вселення.

В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_4, виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору міського комунального підприємства «Житлово-комунальна контора №7» про скасування рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, визнання права користування жилим приміщенням.

Вказані позови обєднані в одне провадження.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ОСОБА_3 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 12.02.1991 року. Під час перебування у даному шлюбу він вселився у спірну квартиру на підставі обмінного ордера на жиле приміщення від 03.03.1988р. №95 на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення житловою площею 49,9 кв.м. з чотирьох кімнат - квартири АДРЕСА_1 (Стахурського) в м. Вінниці, який було видано на підставі рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради народних депутатів 26.02.1987 року на імя квартиронаймача ОСОБА_7 з сімєю: ОСОБА_8 (дружина), ОСОБА_6 (внучка), ОСОБА_3 (чоловік внучки), ОСОБА_9 (правнук), ОСОБА_4 (правнук). У вказаній квартирі був зареєстрований та проживав з 01.04.1987 р., але після розірвання шлюбу, відповідачем ОСОБА_5 йому періодично здійснювались перешкоди у користуванні квартирою, було змінено замки від вхідних дверей, чим позбавлено у вільному доступі до житла. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 10.10.2011 р. (справа №2-3729/11) ОСОБА_3 було визнано таким, що втратив право користування спірною квартирою, яке рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2017р. скасовано, ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Зазначеним рішенням Апеляційного суду Вінницької області встановлені обставини неправомірного позбавлення ОСОБА_3 права користування житловим приміщенням.

Також, позивачем зазначено, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №323 від 14.02.2013р. "Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці" вирішено передати з доплатою за надлишки загальної площі та оформити право власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 (які зареєстровані та проживають за вказаною адресою) в спільну часткову власність (по 1/2 кожному в спільній частковій власності) квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 79,0 кв.м..

Вважає, що зазначене рішення виконкому Вінницької міської ради та свідоцтво про право власності на житло, видане на ім'я ОСОБА_5 та ОСОБА_4, порушують його права на користування зазначеною квартирою, тому позивач просив скасувати рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14.02.2013 року №322 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» в частині передачі та оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 в спільну часткову власність (по 1/2 кожному в спільній частковій власності) квартири АДРЕСА_3 (Стахурського) в м. Вінниці, загальною площею 79,0 кв.м.; скасувати свідоцтво про право власності на житло від 14.02.2013 року серії САК №106082, видане на імя ОСОБА_5, ОСОБА_4; визнати за ОСОБА_3 право користування квартирою №140 в будинку №6 по вул. А. Первозванного (Стахурського) в м. Вінниці та усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_3 права на користування квартирою №140 в будинку №6 по вул. А. Первозванного (Стахурського) в м. Вінниці шляхом його вселення у вказану квартиру, а також стягнути на його користь судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 18 червня 2018 року позов задоволено.

Скасовано рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14.02.2013 року №322 «Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці» в частині передачі та оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 в спільну часткову власність (по 1/2 кожному в спільній частковій власності) квартири АДРЕСА_3 (Стахурського) в м. Вінниці, загальною площею 79,0 кв.м.

Скасовано свідоцтво про право власності на житло від 14.02.2013 року серії САК №106082, видане на імя ОСОБА_5, ОСОБА_4.

Визнано за ОСОБА_3 право користування квартирою №140 в будинку №6 по вул. А. Первозванного (Стахурського) в м. Вінниці

Усунуто перешкоди в здійсненні ОСОБА_3 права на користування квартирою №140 в будинку №6 по вул. А. Первозванного (Стахурського) в м. Вінниці шляхом вселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в квартиру АДРЕСА_3 (Стахурського) в м. Вінниці.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов суд першої інстанції входив з того, що рішення суду, яким ОСОБА_3 було визнано таким, що втратив право користування житлом та на підставі якого позивача було знято з реєстраційного обліку зі спірної квартири, скасовано, однак приватизація квартири проведена без його участі, а тому, враховуючи, що права ОСОБА_3 на користування вищевказаною квартирою поновлено і він на рівні з усіма наймачами має право його реалізовувати та використовувати спірне житлове приміщення для власного проживання.

Не погодившись із вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, мотивовану тим, що суд першої інстанції безпідставно дійшов висновку про задоволення позову не врахувавши, що позивач з 2000 року не проживав у спірній квартирі та не входив до числа тимчасово відсутніх осіб, за якими зберігається право на житло, а тому втратив право на приватизацію квартири. Також, в апеляційній скарзі вказано на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та не залучення по справі правонаступника у звязку зі смертю відповідача ОСОБА_5, тому відповідач ОСОБА_4 просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в повному обсязі, при цьому в апеляційній скарзі зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Інші учасники справи відзив на апеляційну скаргу не подали.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та його представник апеляційну скаргу підтримали з посиланням на викладені в ній обставини.

Позивач ОСОБА_3 в судове засіданні не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, при цьому надав заяву про розгляд справи у його відсутність.

Інші учасники справи в судове засіданні не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вищевказаним вимогам закону не відповідає.

Так, судом першої інстанції встановлено, що 03.03.1988 року виконавчим комітетом Вінницької міської ради народних депутатів видано ордер №95 гр. ОСОБА_7 із сімєю із шести чоловік на право на зайняття в порядку обміну житлового приміщення, жилою площею 49,9 кв.м., яке складається з чотирьох кімнат в ізольованій квартирі в будинку №6 квартири №140 по вул. Стахурського в м. Вінниці. Склад сімї: ОСОБА_7 квартиронаймач, ОСОБА_8 дружина, ОСОБА_6 внучка, ОСОБА_3 - чоловік внучки, ОСОБА_10 правнук, ОСОБА_4 правнук.

12.02.1991 року між сторонами по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було розірвано шлюб, що підтверджується свідоцтвом виданим повторно сер. 1-АМ №057944 від 21.01.2010 року.

Заочним рішенням Ленінського райсуду м. Вінниці від 10.10.2011 року (справа №2-3729/11) ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №140 в буд. №6 по вул. Стахурського в м. Вінниці.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2017 року заочне рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 10.10.2011р. скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 10.01.2017 року поновлено право ОСОБА_3 на користування спірною квартирою, а відтак приватизація квартири проведена з порушенням вимог закону.

Такі висновки суду першої інстанції є помилковими з огляду на наступне.

Частинами першою та другою статті 71 Житлового кодексу передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, що ОСОБА_3 фактично не проживає у спірній квартирі після розірвання шлюбу з ОСОБА_5, при цьому ОСОБА_3 не звертався до суду із заявою про поновлення строку встановленого ч. 1. ст. 71 Житлового кодексу.

Виходячи з аналізу Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК України, статті 29 Цивільного кодексу України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї.

Отже права фізичної особи на приватизацію житлового приміщення залежать від наявності чи відсутності у цієї особи права на проживання у об'єкті приватизації.

Позивач вважає, що він мав право на проживання у спірній квартирі на момент її приватизації на підставі статті 71 ЖК України, якою гарантовано право наймачів на житло протягом шести місяців їх відсутності.

Такі посилання в цьому випадку є безпідставними, оскільки у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття (стаття 107 ЖК України).

Поза увагою суду першої інстанції залишився той факт, що рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15 грудня 2011 року «Про зміну договору найму» надано дозвіл Житлово-експлуатаційній конторі на укладення договору найму житлових приміщень, а саме 4-х кімнатну квартиру під №140 в будинку по вул. Стахурського, 6 з ОСОБА_6, яка зареєстрована та проживає в цій квартирі з 1987 року замість дідуся ОСОБА_7 (помер 30.06.1997 р.). Склад сімї 3 особи в тому числі 2 сина.

За змістом вказаного рішення позивач не входить до складу сімї наймача квартири, відтак не має права на користування житом, також слід зазначити, що вказане рішення органу місцевого самоврядування ОСОБА_11 не оскаржувалось.

Отже, за ОСОБА_3 не збереглося право на проживання у спірній квартирі, і тому він втратив право на надання згоди на приватизацію квартири на користь членів сім'ї, які не вибули.

Станом на час проведення приватизації, ОСОБА_3 не був користувачем спірної квартири, при цьому рішення Ленінського райсуду м. Вінниці від 10.10.2011 р. (справа №2-3729/11), яким ОСОБА_3 визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням, під час приватизації спірної квартири, органами виконавчої влади не використовувалось.

Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону "Про приватизацію державного житлового фонду" передання займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

З матеріалів справи слідує, що підставою для прийняття рішення виконавчим комітетом Вінницької міської ради №323 від 14.02.2013 р. про передачу спірної квартири з доплатою за надлишки загальної площі та оформлення права власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності, у т.ч. послугували наступні документи ( а.с. 191-203):

- заява ОСОБА_5 від 10.01.202013р. до виконавчого комітету Вінницької міської ради про оформлення передачі в приватну власність спірної квартири (а.с. 193);

- довідка МКП «ЖЕК №7», згідно якої в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровано та постійно проживають дві особи: квартиронаймач ОСОБА_5 та син ОСОБА_4 (а.с. 194);

- технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_5 виготовлений КП «ВМ БТІ» 26.12.2012 р.;

- свідоцтво про укладення шлюбу від 23.03.2012 року сер. І-ДП №629273, згідно якого ОСОБА_5 змінила своє прізвище з «Можарова» на «Закрутна» (а.с.196-199);

- розрахунок вартості надлишкової загальної вартості площі квартири, що приватизується (а.с.192);

- витяг з рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 15.12.2011 року №3133 «Про зміну договору найму житлових приміщень», відповідно до якого надано дозвіл житлово-експлуатаційним конторам на укладення договору найму житлового приміщення квартири АДРЕСА_6 з відповідачем ОСОБА_5 замість квартиронаймача ОСОБА_7 (а.с.195).

Рішенням виконавчого комітету Вінницької міської ради №323 від 14.02.2013р. "Про приватизацію державного житлового фонду в м. Вінниці" вирішено передати з доплатою за надлишки загальної площі та оформити право власності на нерухоме майно з видачею свідоцтва про право власності ОСОБА_5, ОСОБА_4 (які зареєстровані та проживають за вказаною адресою) в спільну часткову власність (по 1/2 кожному в спільній частковій власності) квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 79,0 кв.м. (а.с. 191)

Наявність заяви громадян, які виявили намір отримати у власність наймане ними житло, та відсутність перешкод, передбачених ч. 2 ст. 2 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є необхідною і достатньою умовою для прийняття відповідним владним органом рішення про приватизацію, на підставі якого видається свідоцтво про право власності.

За ст.1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» під приватизацією розуміється відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належні до них господарських споруд і приміщень підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація включає у себе комплекс способів та дій, які вчиняються громадянами, результатом яких є набуття ними права власності на приміщення державного житлового фонду і виникнення якого оформляється органом приватизації шляхом прийняття відповідного рішення та видачі свідоцтва.

На момент проведення процедури приватизації діяло Положення про порядок передачі квартир (будинків, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затверджене Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства від 16 вересня 2009 року №396.

Пункт 18 зазначеного Положення передбачає вичерпний перелік необхідних документів для проведення процедури приватизації, а саме: оформлена заява на приватизацію встановленого зразка; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі; документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; документ, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири, жилих приміщень у гуртожитку.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 було надано всі документи на приватизацію спірної квартири, відповідно до норм діючого на той час законодавства.

Таким чином, у органу приватизації не було правових підстав для відмови у приватизації квартири АДРЕСА_7.

Доводи позивача про те, що при здійсненні процедури приватизації, виконавчим комітетом Вінницької міської ради не було враховано його права як користувача спірної квартири, не заслуговують на увагу.

Зазначені позивачем доводи не дають підстав для задоволення заявлених позовних, оскільки не доводять порушень порядку приватизації житла. Будь-яких доказів, що дають правові підстави для визнання недійсним рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради від 14 лютого 2013 року про оформлення права приватної власності на квартиру АДРЕСА_7, позивач суду не надав.

Крім того, рішення виконавчого комітету Вінницької міської ради, що стосуються приватизації квартири ОСОБА_5 за своєю правовою природою є правовими актами індивідуальної дії, тобто ненормативний правовий акт виданий на підставі юридичних фактів і норм права, що визначає права, конкретної особи.

У рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року по справі № 1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України „Про місцеве самоврядування в Україні (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний суд розтлумачив, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Окрім цього, судом встановлено, що ОСОБА_5 померла 26.07.2017року, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Вінницькій обл. від 08.08.2017.р серія: 1-АМ, №384497. (а.с.134)

Дані правовідносини допускають правонаступництво, однак це питання не було вирішено судом першої інстанції.

Щодо позовних вимог ОСОБА_3 про усунення перешкод у користування житловим приміщенням шляхом вселення, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Так, за змістом позовної заяви ОСОБА_3, вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення обґрунтовані на підставі положень Житлового кодексу, які регламентують правовідносини, що виникають з договору найму жилого приміщення.

Разом з тим, квартира АДРЕСА_7 є обєктом права приватної власності, правовий режим якої врегульовано нормами Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 328 цього Кодексу право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

ОСОБА_3 у позовній заяві фактично ставить питання про надання йому права користування житлом, шляхом вселення до квартири, яка перебуває у приватній власності інших осіб.

Така мета предявленого позову є не прийнятною, оскільки спрямована не на захист порушеного права, а на обмеження права приватної власності відповідача.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Європейський суд з прав людини надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод неодноразово зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

Елементами верховенства права є принципи рівності і справедливості, правової визначеності і ясності, недвозначності і правової норми, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування не включає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі.

Також, Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, § 65).

Так рішенням Європейського суду з прав людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності.

Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

По справі встановлено, що ОСОБА_3. О.С. в 1991 році розірвав шлюб із ОСОБА_12, і після розірвання шлюбу фактично не проживав у спірній квартирі, що зазначено ним у позовній заяві, і відповідно постійно проживав у іншому житловому приміщенні. Під час переукладення договору найму житла у грудні 2011 року, ОСОБА_3 не був включений до складу сімї квартиронаймача, і відповідно з таким рішенням погодився, оскільки вказане рішення органу місцевого самоврядування не оскаржував.

Вищевказане свідчить про те, що ОСОБА_13 втратив право користування житлом та відповідно до вимог ст. 71 ЖК не ставив питання про поновлення такого права.

За таких обставин, усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення після спливу значного часу, втрати права користування квартирою, яка перейшла у приватну власність, не відповідатиме принципу верховенства права.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне зясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3.

Згідно з ч. 1 ст. 158 ЦПК України, суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У апеляційній скарзі ОСОБА_4 просив скасувати заходи забезпечення позову вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2017 року. За своїм змістом вказана вимога ототожнюється із заявою про скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9, 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Згідно з роз'ясненнями у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22.12.2006 року "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову", заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3, вимога відповідача про скасування заходів забезпечення позову також підлягає задоволенню з підстав визначених ст. 158 ЦПК України.

Частиною першою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_4 3840 грн. судових витрат сплачених в якості судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2018 року скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору міського комунального підприємства «Житлово-комунальна контора №7» про усунення перешкод в здійсненні права користування житловим приміщенням шляхом вселення та позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Виконавчого комітету Вінницької міської ради, за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору міського комунального підприємства «Житлово-комунальна контора №7» про скасування рішення органу приватизації та свідоцтва про право власності на житло, визнання права користування жилим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 3840 грн. судових витрат.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06 лютого 2017 року скасувати.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий /підпис/ ОСОБА_2

Судді /підпис/ ОСОБА_14

/підпис/ ОСОБА_15

Згідно з оригіналом

Суддя В.В. Оніщук