Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 372/2644/15-ц

провадження № 61-671св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Біокор-Агро»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, на рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року у складі судді Потабенко Л. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року у складі колегії суддів Ігнатченко Н. В.,

Кулішенка Ю. М., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Біокор-Агро» (далі - ТзОВ НВП «Біокор-Агро») про визнання повідомлення про наступне звільнення та наказ про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення недоотриманої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 працював в ТзОВ НВП «Біокор-Агро» на посаді директора виробництва.

Листом від 12 березня 2015 року № 28 його попереджено про наступне звільнення 29 травня 2015 року із займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Підставою для наступного звільнення є нібито скорочення посади директора з виробництва ТзОВ НВП «Біокор-Агро», яке в свою чергу, стало внаслідок скорочення низки посад товариства, що нібито відбулось на підставі наказу від 10 березня 2015 року № 2-ОД, про який ОСОБА_1, який є співзасновником даного товариства, нічого відомо не було.

Цим же листом ОСОБА_1 запропоновано переведення на невідому будь-яку іншу вільну посаду із збереженням посадового окладу, а згодом стало відомо, що жодної посади відповідач запропоновувати наміру не мав, метою усіх цих дій були спроби усунути позивача від діяльності підприємства для унеможливлення контролю за діями посадових осіб ТзОВ НВП «Біокор-Агро».

Відповідач встановив для позивача строк (3 робочі дня від дня отримання листа) для подання заяви до відділу кадрів у разі прийняття пропозиції на невідому будь-яку іншу вільну посаду, заздалегідь будучи обізнаним, що позивач у зв'язку зі станом здоров'я був відсутній в місті Обухові.

ОСОБА_1 вказав, що його попередили, що якщо він надумає відмовитися від прийняття пропозиції щодо будь-якої іншої вільної посади, то згідно цього листа він повинен у той самий термін повідомити про прийняте рішення відділ кадрів і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення, що також є грубим порушенням вимог законодавства про працю.

05 червня 2015 року представник позивача звернуся з адвокатським запитом до відповідача та вимагав надати в строк до 12 червня 2015 року інформацію стосовно звільнення, проте відповіді отримано не було. Натомість, наступним листом ТзОВ НВП «Біокор-Агро» від 29 травня

2015 року № 57 позивача повідомили про те, що його вже звільнено.

Станом на 16 червня 2015 року ОСОБА_1 не отримав копію наказу про звільнення. Вважав, що його було звільнено без законних підстав та з порушенням встановленого порядку.

За викладених обставин, з урахуванням уточнень, ОСОБА_1 просив визнати лист-повідомлення ТзОВ НВП «Біокор-Агро» від 12 березня

2015 року № 28 про його наступне звільнення 29 травня 2015 року з посади директора з виробництва ТзОВ НВП «Біокор-Агро» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України незаконним; визнати його звільнення з посади директора з виробництва ТзОВ НВП «Біокор-Агро» 29 травня 2015 року без законних підстав та з порушенням встановленого порядку; визнати наказ ТзОВ НВП «Біокор-Агро» від 29 травня 2015 року про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з виробництва ТзОВ НВП «Біокор-Агро» 29 травня

2015 року на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України незаконним; поновити ОСОБА_1 на роботі; стягнути з ТзОВ НВП «Біокор-Агро» на користь ОСОБА_1 5 358,20 грн, за лютий 2015 року, 5 844,51 грн, за березень 2015 року, 5 738,04 грн, за квітень 2015 року, 4 964,04 грн, за травень

2015 року (до 29 травня 2016 року), 6 493,44 грн компенсації за невикористану відпустку у 2015 році, 6 493,44 грн компенсації за невикористану відпустку у 2016 році, 83 561,34 грн за час вимушеного прогулу з 30 травня 2015 року по 11 серпня 2016 року включно, 275,78 грн середньоденної суми вимушеного прогулу починаючи з 12 серпня 2016 року за кожен день прострочення розрахунку дня до повного розрахунку; стягнути з ТзОВ НВП «Біокор-Агро» на користь ОСОБА_1 50 000,00 грн моральної шкоди за незаконне звільнення та невиплату заробітної плати.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня

2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТзОВ НВП «Біокор-Агро» про визнання повідомлення про наступне звільнення та наказ про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення недоотриманої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване відсутністю підстав для задоволення позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 звільнений у звʼязку із скороченням штату працівників відповідача та відмовився від переведення на іншу роботу.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня

2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

19 грудня 2017 року представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подано касаційну скаргу.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від

18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

29 листопада 2017 рокута ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач (роботодавець) звільнив позивача (працівника) без законних підстав та з порушенням встановленого порядку.

Роботодавець (відповідач) в порушення імперативних вимог статей 32, 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням позивача (працівника) про його звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва (листом ТзОВ НВП «Біокор-Агро» від 12 березня 2015 року № 28) не надав йому пропозиції про іншу роботу на тому самому підприємстві (не запропонував працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві), яка повинна була бути викладена у письмовій формі із зазначенням найменування конкретної посади та із зазначенням нових істотних умов правці (систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи та інших), про які працівник також повинен бути письмово повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Роботодавець (відповідач) взагалі не попереджав позивача (працівника) «про скорочення чисельності або штату працівників», що може бути підставою для звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, а попередив лише про «скорочення посад», що є іншою правовою підставою з огляду на зміст названої норми.

Роботодавець (відповідач) не ознайомив позивача (працівника) взагалі та під підпис з наказом ТзОВ НВП «Біокор-Агро» від 10 березня 2015 року

№ 2-ОД про реорганізацію, що в подальшому стало підставою для звільнення позивача, про які працівник також повинен бути письмово повідомлений роботодавцем не пізніше ніж за два місяці.

Роботодавець (відповідач) не видав позивачу (працівнику) копію наказу ТзОВ НВП «Біокор-Агро» від 29 травня 2015 року № 11-к про його звільнення взагалі та у день звільнення, а лише листом від 29 травня 2015 року № 57 повідомив позивача про сам факт його звільнення, що не є виконанням відповідачем свого обов'язку згідно з пунктом 2 статті 47 КЗпП України.

Суд не перевірив, що фактично посада позивача «директор з виробництва», яка передбачала певні істотні умови праці (стаття 32 КЗпП України), лише змінила назву на «головний Інженер», а тому - у роботодавця насправді не мали місце зміни в організації виробництва і праці (насправді у роботодавця відсутній сам факт скорочення посади позивача).

Суд не прийняв до уваги, що відповідач не перевірив переважне право позивача (працівника) залишитися на роботі, а суд не прийняв до уваги, що натепер фактичну посаду позивача займає особа, яка до цього не працювала на підприємстві жодного дня.

Суд не прийняв до уваги, що відповідач не отримав згоду профспілкового органу на звільнення позивача (працівника) попри те, що позивач є членом профспілки і представник позивача неодноразово звертався до відповідача задля надання інформації з цього приводу.

23 січня 2018 року директором ТзОВ НВП «Біокор-Агро» -

Кальнобродським О. І. подано відзив на касаційну скаргу у якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 залишити без задоволення, рішення Обухівського районного суду Київської області від

18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

29 листопада 2017 року залишити без змін.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За змістом частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що у ОСОБА_1 є учасником ТзОВ НВП «Біокор-Агро» із часткою у статутному фонді в розмірі 33,16 %.

На підставі наказу № 3 від 01 квітня 2004 року ОСОБА_1 призначений на посаду начальника відділу збуту товариства, а згідно наказу № 5 від

01 липня 2004 року переведений на посаду директора з виробництва.

26 лютого 2015 року директором ТзОВ НВП «Біокор-Агро» -

Сундіковим В. М. видано наказ № 1-ОД «Про внесення змін до штатного розпису», відповідно до якого введено до штатного розпису з 02 березня 2015 року посади головного технолога, механіка та майстра дільниці.

Наказом № 2-ОД від 10 березня 2015 року «Про внесення змін до штатного розпису у зв'язку зі скороченням посад (професій)» внесено з 01 червня

2015 року до штатного розпису підприємства зміни про виведення зі штатного розпису посади «комерційний директор» та «директор з виробництва», та введено до штатного розпису посаду «головний інженер».

11 березня 2015 року Сундіковим В. М. затверджено новий штатний розпис який вводився в дію з 01 червня 2015 року.

12 березня 2015 року ТзОВ НВП «Біокор-Агро» за підписом директора направило на адресу директора з виробництва ОСОБА_1 лист за вихідним № 28, в якому повідомило, що у зв'язку зі скороченням посад (наказ № 2-ОД від 10 березня 2015 року) попереджає ОСОБА_1 про наступне звільнення з посади директора з виробництва ТзОВ НВП «Біокор-Агро» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, яке відбудеться 29 травня 2015 року.

Одночасно ОСОБА_1 було запропоновано переведення на будь-яку іншу вільну посаду на підприємстві із збереженням посадового окладу. У разі прийняття пропозиції про переведення, відповідач просив позивача протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення подати заяву до відділу кадрів, а у разі відмови - в той самий термін повідомити про прийняте рішення працівників відділу кадрів і зробити відповідну відмітку на другому примірнику повідомлення.

Даний лист був отриманий позивачем 17 березня 2015 року.

12 - 18 лютого 2015 року, 03 - 06 березня 2015 року, 28 - 30 квітня 2015 року, 05 - 08 травня 2015 року, 12 - 15 травня 2015 року, 18 - 22 травня 2015 року, 25 - 29 травня 2015 року директором, комерційним директором та бухгалтером підприємства були складені акти про відсутність на роботі ОСОБА_1 без поважних причин.

Наказом № 4-в від 10 березня 2015 року ОСОБА_1 надано щорічну основну відпустку на 24 календарні дні з 10 березня 2015 року по 02 квітня 2015 року за період роботи з 01 квітня 2009 по 31 березня 2010 рік, згідно заяви останнього.

03 квітня 2015 року видано наказ № 7-в про надання, окрім інших, і

ОСОБА_1 щорічної основної відпустки на 24 календарних дні з 03 по

27 квітня 2015 року (з урахуванням того, що 12 квітня 2015 року - святковий і неробочий день) за період роботи з 01 квітня 2010 року по 31 березня

2011 року, згідно заяви останнього.

21 травня 2015 року комісія у складі директора, комерційного директора, головного бухгалтера та бухгалтера ТзОВ НВП «Біокор-Агро» склали акт про те, що у зв'язку з скороченням посади директора з виробництва (повідомлення № 28 від 12 березня 2015 року) ОСОБА_1 було запропоновано переведення на наявні вільні посади зі збереженням посадового окладу та прохання повідомити про прийняте рішення протягом трьох робочих днів з дня вручення повідомлення (17 березня 2015 року).

ОСОБА_1 на повідомлення не відреагував та з дати закінчення відпустки (27 квітня 2015 року) на робочому місці не з'являвся. Крім того, в акті зазначається, що 21 травня 2015 року в адмінбудівлі підприємства відбулась розмова з ОСОБА_1, в якій було повідомлено про наявність вільних на підприємстві посад механіка та майстра дільниці, що були введені в штатний розпис з 02 березня 2015 року наказом від 26 лютого 2015 року та які є вакантними та запропоновано їх розгляд позивачу, проте ОСОБА_1 відмовився підписувати повідомлення про заплановане вивільнення з відміткою про відмову на переведення на запропоновані посади, про що було засвідчено вищевказаною комісією.

Відповідно до наказу № 11-к від 29 травня 2015 року ОСОБА_1, директора з виробництва, звільнено 29 травня 2015 року у зв'язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з виплатою вихідної допомоги у розмірі середнього місячного заробітку та компенсації за невикористану відпустку за період з 01 квітня 2011 року

(100 календарних днів).

29 травня 2015 року ТзОВ НВП «Біокор-Агро» за підписом директора направило на адресу ОСОБА_1 повідомлення за вихідним № 57, в якому зазначалось, що 29 травня 2015 року позивача було звільнено за пунктом 1 статті 40 КЗпП України з проханням терміново з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку. Дане повідомлення було отримано позивачем 09 червня 2015 року.

26 червня 2015 року, 17 липня 2015 року, 11 серпня 2015 року, 19 серпня

2015 року, 04 вересня 2015 року, 05 квітня 2016 року, 15 липня 2016 року

ТзОВ НВП «Біокор-Агро» направляло на адресу ОСОБА_1 листи з проханням з'явитися для отримання трудової книжки та розрахунку. При неможливості з'явитися особисто, просили повідомити будь-який зручний для позивача спосіб вирішення даного питання. Вищевказані листи були отримані позивачем.

17 червня 2015 року, 13 липня 2015 року, 27 липня 2015 року, 04 вересня

2015 року, 10 вересня 2015 року, 18 вересня 2015 року, 19 квітня 2016 року,

27 липня 2016 року директором, головним інженером, головним бухгалтер та бухгалтером товариства складено акти про те, що після отримання листів ОСОБА_1 не з'являється для отримання трудової книжки та розрахунку.

18 серпня 2015 року, 17 вересня 2015 року, 16 жовтня 2015 року та

10 березня 2016 року було складено акти про те, що ОСОБА_1 отримував в касі ТзОВ НВП «Біокор-Агро» дивіденди та приймав участь в зборах учасників товариства, йому було запропоновано отримати трудову книжку та розрахунок, але він відмовився.

04 серпня 2016 року ТзОВ НВП «Біокор-Агро» за підписом директора направило на адресу ОСОБА_1 лист-відповідь на адвокатський запит за вихідним № 83, до якого додав довідку про роботу та заробітну плату за період з 01 травня 2014 року до 29 травня 2015 року включно.

Згідно відомостей на виплату грошей за лютий, березень, та квітень

2015 року, позивач отримував у ТзОВ НВП «Біокор-Агро» грошові кошти в зв'язку з непрацездатністю та відпусткою.

Відповідно до довідки головного бухгалтера від 17 жовтня 2016 року за вихідним № 108, сума невиплачених компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги з врахуванням утриманих податків становить

19 599,51 грн.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині визнання повідомлення про наступне звільнення та наказ про звільнення незаконними, поновлення на роботі суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції виходив із відсутності підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки ОСОБА_1 звільнений у звʼязку із скороченням штату працівників відповідача та відмовився від переведення на іншу роботу.

Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення недоотриманої заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, суди попередніх інстанцій виходили із того, що ці позовні вимоги є похідними від заявлених вимог про визнання повідомлення про наступне звільнення та наказ про звільнення незаконними, поновлення на роботі, а тому не підлягають також до задоволення, а факт неотримання позивачем заробітної плати за лютий, березень, квітень, травень 2015 року не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи.

При цьому, відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, які були нараховані ОСОБА_1 при звільненні, суди виходили із того, що позивач свідомо відмовився від такої виплати, вважаючи, що отримавши її таким чином він визнає своє звільнення правомірним.

Однак повністю погодитися з такими висновками судів попередніх інстанцій не можна.

Згідно з вимогами частин першої - пʼятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувані судові рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди не відповідають.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Аналогічні розʼяснення викладені в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (статті 49-2 КЗпП України).

При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.

Установивши, що відбулося скорочення посади, яку обіймав ОСОБА_1 та що йому було запропоновано наявну на підприємстві вакансію майстра дільниці із збереженням посадового окладу і останній фактично відмовився від переведення на цю роботу, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача було проведено з дотриманням вимог статей 40, 49-2 КЗпП України.

Згідно з статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При вивільненні працівників, у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у частині другій статті 42 КЗпП України.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позову, обґрунтовано не взяли до уваги посилання позивача на те, що він має переважне право на дану посаду, оскільки в даному випадку посаду, яка виключалася із штатного розпису, займала лише одна особа - позивач, а тому не було перед ким визначати його переважне право.

Доводи заявника про те, що введена до штатного розпису посада головного інженера відповідає скороченій посаді директора з виробництва не заслуговують на увагу, адже матеріалами справи не встановлено тотожність цих посад, і при цьому посадові оклади згідно штатних розписів є різними, а позивачем не доведено, що за своєю кваліфікацією, освітою чи досвідом роботи він відповідав вимогам введеної посади.

Згідно з частинами першою та третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Аналогічна правова позиція викладено в Постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15.

Не заслуговують на увагу доводи заявника про те, що ОСОБА_1 був членом первинної профспілкової організації і, відповідно, відповідач повинен був отримати згоду профспілкового органу на звільнення позивача, оскільки доказів того, що така профспілкова організація присутня на підприємстві позивачем не надано, а тому його звільнення не погоджувалось в порядку статті 43 КЗпП України.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій на підставі поданих сторонами доказів, які належним чином оцінені, встановивши, що ОСОБА_1 попереджений про наступне звільнення, відмовився від переведення на іншу роботу та за відсутності переважного права на залишення на роботі, дійшли обґрунтованого висновку про законність звільнення позивача, проведеного з додержанням відповідної процедури.

Що ж стосується позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то вони є похідними та безпосередньо пов'язані з вирішенням судом питання щодо підстав для поновлення позивача на роботі, а факт неотримання позивачем заробітної плати за лютий, березень, квітень, травень 2015 року не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи.

Колегія суддів не може погодитися з висновком судів попередніх інстанцій про відмову в задоволенні в позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, які нараховані ОСОБА_1 при звільненні з тих підстав, що позивач свідомо відмовився від їх отримання, вважаючи що таким чином він визнає своє звільнення правомірним.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що вразі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суди попередніх інстанцій, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, які нараховані ОСОБА_1 при його звільненні, дійшли помилкового висновку про те, що відмова від їх отримання свідчить про відсутність порушення прав позивача з боку відповідача, оскільки такі виплати передбачені нормами КЗпП України, а відмова від їх отримання не може бути підставою для відмови в задоволенні таких позовних вимог.

Враховуючи, що відшкодування моральної шкоди є похідними вимогами від вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині також підлягають скасуванню.

Пунктом 2 частини першою статті 409 ЦПК України встановлено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України встановлено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року та ухвала апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року в частині відмови ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2,задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 29 листопада 2017 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Біокор-Агро» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомогита моральної шкоди скасувати.

Справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю науково-виробниче підприємство «Біокор-Агро» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги та моральної шкоди передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від

29 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило