У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.05.2018 Справа №607/9538/18

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі судді Братасюка В.М. розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,-

в с т а н о в и в :

25.05.2018року ОСОБА_1 подано заяву про забезпечення позову, який буде предявлено до Тернопільського міскрайонного суду та предметом якого буде стягнення заборгованості в розмірі 225650,51 грн. (тіла позики, процентів, пені, штрафу) в його користь з ОСОБА_2, шляхом накладення арешту на все нерухоме майно належне відповідачу.

Вказану заяву суддею Братасюком В.М. отримано 29.05.2018року

Вирішуючи питання забезпечення позову суд виходить з наступного.

Необхідність вжиття заходів забезпечення позову у даний спосіб, позивач обґрунтовує тією обставиною, що відповідач є недобросовісним боржником, ухиляється від виконання обовязків покладених на нього розписками, а накладення арешту на майно створить умови для належного примусового виконання рішення суду, оскільки унеможливить відчуження майна відповідачем.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно Постанови Пленуму ВСУ №9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», суд повинен з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження позовних вимог, пересвідчитись зокрема в тому, чи існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, застосувати обсяг позовних вимог, відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно ч.3 ст.150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд зауважує, що щодо виду забезпечення позову, котрі позивач просить суд вжити, неможливо встановити співмірність позовних вимог, оскільки знаючи про ціну позову 225650,51 грн., неможливо цю суму співставити з вартістю належного відповідачу нерухомого майна, з причини недоведення стороною позивача самого факту існування майна у відповідача та його (майна) вартості.

Разом з тим, на відміну від адміністративного судочинства, визначальний принцип цивільного судочинства полягає у змагальності сторін, тобто у покладанні обовязку доказування обставин в обґрунтування вимог/заперечень покладається на кожну із сторін процесу.

17 липня 1997 року Україна ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, та певні протоколи до неї, і ця обставина з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, Закону України від 29.06.2004 року «Про міжнародні договори» свідчить про обовязковість застосування національними судами України норм Конвенції.

Накладання судом арешту на майно особи, безперечно є втручанням зі сторони державного органу у право власності особи, передбачене статтею 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статі 1 Протоколу №1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються і поставленою метою. (Рішення ЄСПЛ у справі «ОСОБА_3 проти Італії» від 28.07.1999 року, заява №22774/93).

Відтак суд наголошує, що диспозиція ст. 149, 150-153 ЦПК України, яка дозволяє суду забезпечити позов шляхом накладання арешту на майно особи, носить оціночний характер судом ризиків заподіяння шкоди інтересам позивача, як особи, котрій, за її твердженням, відповідачем заборговано певну суму коштів (в розмірі як він зазначає 225650,51грн., проте згідно розписок відповідачем отримано від позивача 20000грн.) і який вимагає арешту нерухомого майна відповідача, ще до подачі позову до суду та ухвалення судом рішення у справі.

А тому, навіть якщо між сторонами і існує спір, рішення суду, постановлене у формі ухвали, про накладання арешту на майно, тобто втручання в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі - не може ґрунтуватися виключно на припущеннях позивача, про те, що відповідач може та має намір відчужити належне йому майно з метою ухиляння від виконання судового рішення.

Оскільки позивачем ставиться питання про втручання судовим рішенням в основоположне право особи вільно володіти майном, до ухвалення остаточного рішення у справі, для суду є несправедливим та нерозумним «формальний» підхід для вирішення питання забезпечення позову шляхом задоволення виключно шляхом дослідження чи дотримано позивачем форми заяви про забезпечення позову, без зясування дійсних відносин сторін спору (наявності наміру відповідача будь яким чином відчужити належне йому майно, з метою уникнення виконання рішення суду).

Таким чином, суд, вивчивши матеріали справи, приходить до переконання, що подана позивачем заява про забезпечення позову до задоволення не підлягає, оскільки в заяві не зазначено вартості майна станом на момент звернення з відповідною заявою, що унеможливлює встановлення співмірності заявлених вимог, крім того позивачем не доведено наявності у власності відповідача житлового будинку за адресою с.В.Глибочок, вул.Кутянська, 21, Тернопільського району, та не подано доказів, що невжиття заходів утруднить чи зробить неможливим виконання рішення суду.

Керуючись ст. 149-153 ЦПК України ,-

у х в а л и в :

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все нерухоме майно належне ОСОБА_2 відмовити.

Ухвала набирає законної сили через пятнадцять днів з дня проголошення, якщо не була подана апеляційна скарга. У разі подання апеляційної скарги, ухвала набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку, визначеному п.15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України , до апеляційного суду Тернопільської області шляхом подачі через суд першої інстанції, у 15-денний строк з дня проголошення, апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення ухвали, можуть подати апеляційну скаргу протягом пятнадцяти днів з дня отримання копії.

СуддяОСОБА_4