Провадження № 2/344/4502/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Шамотайло О.В.

секретаря Устинської Н.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Івано-Франківську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус ОСОБА_3 про визнання заповіту подружжя недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач -ОСОБА_1 ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати недійсним заповіт на імя ОСОБА_2, складений подружжям ОСОБА_5-Б. Д. та ОСОБА_1 03.06.2008року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 з 22.05.1964року. На праві приватної власності ОСОБА_5-Б.Д. належала квартира АДРЕСА_1 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську.

Приватним нотаріусом ОСОБА_3 03.06.2008року посвідчено заповіт подружжя ОСОБА_5. Відповідно до даного заповіту подружжям ОСОБА_5 здійснено заповідальне розпорядження, зокрема належна їм на праві спільної приватної власності квартира АДРЕСА_2 ім.Стефаника в м. Івано-Франківську на випадок смерті одного з подружжя переходить до іншого, а у випадку смерті останнього з подружжя -вищевказане майно переходить до ОСОБА_2.

Вчинення даного правочину було зумовлене опікою ОСОБА_2 над ОСОБА_5-Б. Д. в останні роки його життя, оскільки позивач ОСОБА_1 за станом свого здоровя проживала окремо і не могла опікуватись власним чоловіком.

Після смерті ОСОБА_5-Б.Д., а саме 05.12.2017 року, спадкове майно - квартира АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську перейшло згідно до оскаржуваного заповіту- до позивача. Однак, оскільки на виконання умов заповіту нотаріусом накладено заборону на відчуження майна, зокрема квартири АДРЕСА_2 ім.Стефаника в м. Івано-Франківську, позивач не може розпоряджатися зазначеним майном на власний розсуд.

Позивач вказує, що така ситуація її не влаштовує, оскільки підписуючи заповіт вона до кінця не розуміла його зміст і правові наслідки для себе чи останнього з подружжя, а якби розуміла то ніколи б не підписала цього заповіту, тим більше, що він містить помилки стосовно статусу майна.

Так, позивач вважає, що нотаріус не правильно визначила статус майна, як спільної власності подружжя, оскільки квартира АДРЕСА_2 ім.Стефаника в м. Івано-Франківську належала чоловікові позивача в порядку приватизації житла.

За таких обставин позивач вважає, що нотаріусом не було розяснено подружжю, що ч.1 ст.1243 ЦК України застосовується щодо спільного майна подружжя, а отже вимоги складеного подружжям заповіту поширюються лише на майно, що перебувало у спільній власності. Оскільки, квартира за зазначеною вище адресою була особистою власністю чоловіка позивачки набутою за приватизацією, то на підставі вимог ст. 1243 ЦК України, 57 СК України, з огляду на вимоги ст. 203, 215, 229, 216, 236 ЦК України просить про визнання недійсним заповіту подружжя складеного подружжям ОСОБА_5-Б.Д. та ОСОБА_1 та посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 03.06.2008р. (а.с. 1-2).

В судове засідання позивач та його представник не зявились, подавши суду заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибув, однак на адресу суду надійшла заява від імені ОСОБА_2 про визнання позову та розгляд справи без участі відповідача (а.с.15).

Приватний нотаріус ОСОБА_3 надала суду відзив на позовну заяву (а.с. 17), з якої вбачається, що подружжям ОСОБА_5-Б.Д. та ОСОБА_1 перед укладенням заповіту було надано нотаріусу усі необхідні документи, передбачені для вчинення відповідної нотаріальної дії, а саме: документи, що підтверджують право власності на квартиру, документи, які встановлюють осіб заповідачів (паспорти), довідки про присвоєння ідентифікаційного коду та довідку про поновлення актового запису про шлюб. Нотаріус зазначає, що з подружжям була проведена консультація і розяснення щодо порядку укладення заповіту та наслідків у випадку смерті одного з подружжя, а також після смерті останнього з них. Подружжя чітко висловило свій намір на укладення заповіту подружжя з призначенням спадкодавця після смерті останнього з них - ОСОБА_2 Крім того, нотаріус вказав, що відповідно до поданих подружжям документів квартира АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську є кооперативною, була набута подружжям за спільні кошти (паєнакопичення) під час перебування у шлюбі і є спільною власністю подружжя, а не набута в результаті використання права на приватизацію. Також нотаріусом зазначено, що правовстановлюючі документи на квартири в житлово-будівельних кооперативах видається МУЖКГ на підставі ордеру і довідки ЖБК про сплату пайових внесків та рішення МВК (як у даному випадку), а на приватизовані квартири Агентством з приватизації державного житлового фонду. На підтвердження тверджень нотаріусом звернена увага, що у Свідоцтві про право власності на квартиру викреслено посилання, відповідно до якого квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Просить відмовити у задоволенні позову, а справу розглядати без участі нотаріуса.

В судове засідання сторони не зявились.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до довідки №3-55/646 від 10.08.2007року, виданої відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.4) вбачається, що 22.05.1964 року по с.Тіксі Булунського р-ну Республіка Саха (Якутія) було зареєстровано шлюб між ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, про що зроблено актовий запис №01, а прізвища подружжя після реєстрації шлюбу вказано як «Пазюк».

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 31.10.1994 року, виданого Івано-Франківським МУЖКГ, квартира АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську належить ОСОБА_6. Разом з тим, відповідно до даного свідоцтва підставою набуття права власності на дану квартиру не був факт її приватизації власником майна - ОСОБА_5-Б.Д., оскільки вказівка про те, що квартира була приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» викреслена у свідоцтві (а.с.5).

Судом встановлено, що 03.06.2008 року приватним нотаріусом ОСОБА_3 посвідчено заповіт подружжя, згідно до якого подружжям ОСОБА_5 зробленно заповідальне розпорядження, а саме належна подружжю на праві спільної приватної власності квартира АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську у випадку смерті одного з подружжя переходить до іншого, а у випадку смерті останнього з подружжя вищевказане майно переходить до ОСОБА_2 (а.с.3). У вказаному заповіті міститься рукописний текст про те, що «Цей заповіт перед підписанням прочитаний нами ОСОБА_5 та ОСОБА_1 вголос», а також містить їх підписи, прізвища, імена та по-батькові.

У відповідності до свідоцтва про смерть серії 1-НМ №259638 вбачається, що 05.12.2017 року ОСОБА_8 помер у віці 82 років про що складено відповідний актовий запис №1979 (а.с. 6).

Стаття 1243 ЦК України передбачає, що подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя.

Тобто, наведену вище правову норму необхідно розуміти наступним чином. Подружжя вправі скласти спільний заповіт, у якому обов'язково має бути вказане майно, щодо якого складено заповіт, тобто розпорядитися на випадок смерті майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У випадку смерті одного з подружжя, яке склало спільний заповіт, частка у спільному сумісному майні померлого(ї) чоловіка (дружини) переходить автоматично до його (її) дружини (чоловіка), яка (який) пережила(в). Такий перехід відбувається незалежно від бажання, висловленого у заповіті, а відповідно до закону. У випадку смерті останнього з подружжя майно переходить до спадкоємців, названих у заповіті подружжям. Але після смерті одного з подружжя другий з подружжя не зможе розпорядитися даним майном, оскільки нотаріус при одержанні повідомлення про смерть одного з подружжя накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Щодо положення про те, що майно переходить до другого з подружжя, то це не означає, що майно померлого з подружжя переходить у власність до другого, оскільки після смерті того з подружжя, хто пережив, майно перейде до спадкоємців, на користь яких складено заповіт. Відтак, після смерті одного з подружжя майно переходить не у власність, а у володіння та користування другого з подружжя, про що свідчить ч. 4 ст. 1243 ЦК, оскільки після накладення нотаріусом заборони відчуження майна, зазначеного у заповіті, другий з подружжя не зможе розпорядитися ним, тобто продати, подарувати, заставити, обміняти.

Враховуючи вищенаведене не вбачається порушення прав позивача щодо не можливості розпоряджатися майном на власний розсуд, адже це випливає з правових норм, яким подружжя керувалося при укладенні заповіту подружжя.

Щодо посилань позивача відносно належності права власності на квартиру АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську в контексті набуття права власності чоловіком позивача на майно як в порядку приватизації житла, а не як спільного майна подружжя, то суд зазначає наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з 22.05.1964 року ОСОБА_8 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі.

Сторона позивача, з посиланням на положення ст. 57 СК України переконує суд, що квартира АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську набута у власність ОСОБА_5-Б.Д. на підставі приватизації і є його особистим майном, а відтак не може бути спільним майном подружжя, і як наслідок не може бути предметом заповіту подружжя.

ОСОБА_6 31.10.1994 року набув права власності на квартиру. Разом з тим, згідно свідоцтва про право власності на житло посилання про те, що квартира приватизована згідно ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» викреслено, а відтак суд не може погодитися з таким твердженнями сторони позивача.

Так, оформлення права власності на обєкти нерухомого майна державними органами приватизації провадиться з видачею свідоцтва про право власності, зокрема, наймачам квартир у державному житловому фонді, які приватизували їх відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про приватизацію державного майна» від 04.03.1992року №2163-ХІІ, державну політику в сфері приватизації здійснюють Фонд державного майна України, його регіональні відділення та представництва у районах і містах, органи приватизації в Автономній Республіці Крим, що становлять єдину систему державних органів приватизації в Україні.

Однак, як вбачається із свідоцтва про право власності на житло, органом який його видав є Івано-Франківське міське управління житлово-комунального господарства, а не регіональне відділення чи представництво у місті органу приватизації. При цьому, Івано-Франківське міське управління житлово-комунального господарства структурно входить до органів місцевого самоврядування, а регіональне відділення чи представництво у місті органу приватизації структурно входить до Фонду державного майна України, що є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, який реалізує державну політику у сфері приватизації.

Відтак, відсутні підстави для твердження про те, що вказана вище квартира набута у власність особисто ОСОБА_5 в порядку приватизації і є його особистою власністю.

На переконання суду вказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а ОСОБА_8 зазначений титульним власником квартири.

До таких висновків суд прийшов з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Одним із таких прав, що виникає після реєстрації шлюбу, є право спільної сумісної власності подружжя, до якого належить майно, набуте подружжям за час шлюбу.

Згідно ч 1. ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Крім того, ч.2 цієї ж статті зазначено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Нормами ст. 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Наведені норми законодавства діяли на момент укладення подружжям оспорюваного заповіту, однак вони кореспондуються і з нормами Кодексу про шлюб та сімю України, що діяли на момент набуття права власності на квартиру АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську.

Так, ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Ст. 23 Кодексу про шлюб та сім'ю України передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Разом з тим ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України регламентує, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Оскільки судом не встановлено переконливості тверджень позивача про те, що квартира АДРЕСА_2 ім. Стефаника в м. Івано-Франківську набута у власність ОСОБА_5-Б.Д. на підставі приватизації, а наявні у справі докази подані самим позивачем таке твердження спростовують, то суд вважає ці твердження позивача хибними і не доведеними матеріалами справи.

Разом з тим, обставини, з якими закон повязує застосування ст. 229 ЦК України, на які покликався позивач не знайшли свого підтвердження, оскільки на момент вчинення правочину позивач знала про наслідки його вчинення, зміст ст.ст. 1241, 1243, 1248, 1254,1037 ЦК України заповідачам нотаріусом розяснено. Заповіт містить позначення, що його прочитано вголос та підписано власноручно заповідачами.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» дається наступне тлумачення ч. 1 ст. 229 ЦК України: обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Суд вважає, що при укладенні заповіту волевиявлення заповідачів було вільним, відповідало їх волі, доказів, що позивач не міг розуміти значення своїх дій та/або керувати ними суду не наведено.

Відносно клопотання відповідача про не заперечення щодо задоволення позову, то суд вказує на наступне. Визнання позову відповідачем це одностороннє вільне волевиявлення відповідача, спрямоване на припинення спору з позивачем. Визнати позов може відповідач або його уповноважений представник. Право відповідача на визнання позо¬ву повністю або частково є виявом принципів диспозитивності і змагальності. Однак суд не вправі покласти в основу свого рішення лише сам факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. За результатами дослідження та вивчення всіх обставин справи в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду лише на факт надходження до суду заяви про не заперечення проти задоволення позову. Вказане клопотання (а.с. 15) надійшло до суду поштою, є надрукованим за допомогою компютерної техніки, а не подано в суд особисто стороною через канцелярію із встановленням належним чином особи, що подала таку заяву.

На підставі зазначеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання заповіту подружжя , складеного 03 червня 2008 року, недійсним, з підстав, що наведені позивачем.

На підставі ст.ст.36,60,65 Сімейного кодексу України, ст. ст. 22-24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 229, 1243 Цивільного Кодексу України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Законом України «Про приватизацію державного майна», Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», керуючись ст. ст. 76, 223,247, 263-265, 354 ЦПК України суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третья особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус ОСОБА_3 про визнання заповіту подружжя недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.В. Шамотайло