ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1061/18 Справа № 214/247/17 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н.Г. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 214/247/17

Дніпровський апеляційний суду у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» ,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2018 року, яке ухвалено судом у складі судді Гриня Н.Г.о 12 годині 13 хвилин у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 14 травня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просило, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року, яка складає 2 003 964,11 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права власності на нежиле приміщення, вбудоване в перший поверх п'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (60,10 кв.м); визнати за ТОВ «ФК «Вектор Плюс» право власності на нежиле приміщення вбудоване в перший поверх п'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (60,10 кв.м); припинити право власності ОСОБА_1 на нежиле приміщення, вбудоване в перший поверх п'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (60,10 кв.м), у зв'язку з переходом права власності до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 5137,74 грн.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання договору нікчемним.

Позовна заява мотивована тим, що на договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», розповсюджується застереження п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» щодо укладання відповідних договорів факторингу на придбання права відступленої вимоги до фізичних осіб не суб'єктів господарювання. В той же час, за даним договором факторингу №15 від 28.11.2012 року відступлено право грошової вимоги до ОСОБА_1, який не є суб'єктом господарювання, тобто фізичною особою - підприємцем, що суперечить п.1 Розпорядження Нацкомфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.04.2009 року.

Договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», вчинений всупереч ЦК України, п.1 Розпорядження Держфінпослуг №231 від 03.04.2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», ч.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28.05.1988 року в м. Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі ЗУ «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11.01.2006 року №3302-ІV, не можна вважати законним, а тому він повинен бути визнаний недійсним в частині, що стосується прав, свобод та інтересів ОСОБА_1

Посилаючись на викладене, просив суд визнати договір факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», нікчемним в частині, що стосується прав, обов'язків і законних інтересів ОСОБА_1, у зв'язку з порушенням сторонами правочину публічного порядку при його укладанні. Застосувати до нікчемного Договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» і ТОВ «ФК «Вектор Плюс», наслідки недійсності правочину, встановлені ч.1 ст. 236 ЦК України, та визнати його недійсним в частині, що стосується прав, обов'язків і законних інтересів ОСОБА_1, з моменту його вчинення.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2018 року в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні його зустрічних позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення цих вимог, залишивши без змін рішення суду в частині вирішення позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс».

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскаржуване рішення суду містить суб'єктивну думку судді щодо обставин зустрічного позову та ґрунтується на невірному тлумаченні норм матеріального права, в тому числі й норм міжнародних договорів. Зокрема, на думку ОСОБА_1 операції з факторингу відносяться до фінансових послуг та на момент вчинення договору факторингу існувала заборона Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України на укладення договорів відступлення прав вимоги до фізичних осіб, які не є суб'єктами господарювання за споживчими кредитами, на яких базується таке відступлення. Також вважає, що судом не було взято до уваги положення Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28.05.1988 року в м. Оттава, до якої Україна приєдналася на підставі ЗУ «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг» від 11.01.2006 року №3302-ІV, на яку він посилався при зверненні до суду. При цьому, посилається на правові позиції ВСУ від 07.11.2012 року, 30.05.2012 року та 18.07.2012 року.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи (а.с. 213-215), в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили та клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надали, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке є правонаступником АКБ «ТАС - Комерцбанк» та правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №0307/0808/88-194, за умовами якого банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 60000 доларів США, на строк з 14 серпня 2008 року по 13 серпня 2018 року.

14 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір № 0307/0808/88-194-Z-1, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Пахомовою Н.І., зареєстрований в реєстрі за № 7188, згідно з умовами якого іпотекодавець ОСОБА_1 передав в іпотеку іпотекодержателю ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», нерухоме майно, а саме нежиле приміщення, вбудоване в перший поверх п'ятиповерхового житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (60,10 кв.м), що належить ОСОБА_1, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0307/0808/88-194.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» уклав з ТОВ «ФК «Вектор Плюс» договір факторингу № 15, відповідно до якого Банк відступає Фактору свої права Вимоги Заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, зазначених у реєстрі Заборгованості Боржників, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації, а Фактор шляхом надання фінансової послуги Банку набуває права вимоги такої Заборгованості від Боржників та передає Банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить Ціну Продажу та в порядку, передбаченому даним Договором. При цьому Сторони погодили, що Права вимоги заборгованості по кредитних договорах та Права Вимог по Договорам Забезпечення, укладених з Боржниками відступаються Банком Фактору за цим Договором на основі «як є» без надання будь-яких пов'язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому Договорі.

28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило ТОВ «ФК «Вектор Плюс» за договором про відступлення прав за іпотечними договорами, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О., зареєстровано в реєстрі за № 6970, право вимоги за договором іпотеки ВКО № 884143 від 14 серпня 2008 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс», суд першої інстанції виходив з того, що задоволення вимог іпотекодержателя шляхом отримання права власності на предмет іпотеки є одним із позасудових способів врегулювання і здійснюється на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодержатель своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом укладення зазначеного договору в позасудовому порядку не реалізував, а звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку шляхом визнання права власності на предмет іпотеки визнаний судом, як не вірний спосіб захисту порушених прав.

Колегією суддів не перевіряється законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Вектор Плюс» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки в цій частині рішення суду не оскаржено, а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору факторингу недійсними, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необгрутованості.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Так, частиною першою статті 1077 ЦК України встановлено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Частина третя статті 1079 ЦК України щодо суб'єктного складу таких правовідносин визначає, що фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

У пункті 1 частини першої статті 1 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі - Закон) визначено, що фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього Закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 цього Закону факторинг є фінансовою послугою.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «ФК «Вектор Плюс» є юридичною особою, має статус фінансової установи за законодавством України, внесене до Державного реєстру фінансових установ України (а.с. 113-114) і вказані обставини не були спростовані позивачем під час розгляду справи, у зв'язку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів позивача про відсутність у ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс» права на укладення договору факторингу №15 від 28 листопада 2012 року.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положення пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 231 від 3 квітня 2009 року, чинного на момент укладення спірного договору факторингу, та яким встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання, є безпідставними і необґрунтованими, були предметом перевірки і аналізу судом першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірного договору факторингу, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 вказаного Закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Нормами ЦК України та нормами наведеного вище Закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боржників - фізичних осіб, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, суд дійшов обґрунтованого висновку, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб.

Крім того, надаючи правову оцінку доводам позивача, викладеним в позовній заяві та апеляційній скарзі, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ні у підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), на який посилається позивач, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Встановивши, що оспорюваний договір відповідає вимогам, встановленим частиною п'ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним в оспорюваній частині, тобто в в частині, що стосується відступлення прав вимоги за кредитним договором №0307/0808/88-194 від 14.08.2008 року.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 05 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: