Справа № 182/4603/16-ц
Провадження № 2/0182/740/2018
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04.06.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Тихомирова І.В.

при секретарі Рахуба О.Г.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Нікополі Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства "ОТП ОСОБА_2" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП ОСОБА_2»(далі ПАТ "ОТП ОСОБА_2") про визнання недійсним кредитного договору

Свої вимоги мотивує тим, що 06 березня 2008 року між ним та ЗАТ «ОТП ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_2» був укладений договір про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008, згідно якого ОСОБА_2 надав їй кредит у вигляді ліміту Кредитної лінії на суму 32 000,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом, стоком дії Кредитної лінії до 03 березня 2017 року (включно).

Позивач вважає, що Договір споживчого кредиту є несправедливим й не відповідає вимогам статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного Банку України № 168 від 10 травня 2007 року (далі по тексту Правила).

Так, перед укладенням кредитного договору ОСОБА_2 не надав їй, як споживачу, в письмовій формі інформацію про сукупну вартість споживчого кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Тому у звязку з відсутністю необхідної повної, своєчасної та достовірної інформації про умови кредитування, а також відомостей про сукупну вартість кредиту вона, як позичальник була позбавлена можливості обєктивно визначитися з доцільністю отримання такого кредиту з урахуванням особистих фінансових можливостей.

Протягом дії кредитного договору банком жодного разу у письмовій формі не повідомлено споживача про зміну у сторону збільшення вартості іноземної валюти, зокрема курсу долару США у співвідношенні до гривні, що призвело до значного фінансового навантаження для споживача в частині забезпечення належного виконання взятого на себе зобов'язання.

Крім того, в порушення пункту 3.2 Правил, Договір про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 не містить графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил.

Також у Договоріпро надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, не зазначені умови, які відповідно до пунктів 3.2., 3.4. розділу 3 Правил визнані обовязковими.

ОСОБА_2 приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості та вказав в угоді занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би банку, погашаючи кредит, що свідчить про проведення Банкомнечесної підприємницької діяльності.

Приймаючи до уваги те, що до Договорупро надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 включені несправедливі умови, оскільки всупереч принципу добросовісності їх наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, ОСОБА_1 просила суд задовольнити її позовні вимоги та визнати недійсним Договірпро надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року, у зв'язку з укладенням його під впливом обману зі сторони банку.

В судове засідання 18 травня 2018 року позивач ОСОБА_1 не з'явилася про день розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомлення про вручення судової повістки (а.с.145).

Згідно з ч.6 ст.19 ЦПК України дану справу можна віднести до категорії малозначних, яка відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України підлягає розгляду за правилами спрощеного провадження.

Частиною 5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше.

Представник відповідача з позовом ознайомлений, про день та час розгляду справи були належним чином повідомлені (а.с. 146), в судове засідання не з'явився, 18 травня 2018 року електронною поштою від нього надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Крім того, розгляд даної справи також був відкладений 04 грудня 2017 року, 14 лютого 2018 року за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3, у звязку із зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с.113,122-124).

За таких обставин, суд приходить висновку, що за заявами представника відповідача з різних причин відкладався розгляд даної цивільної справи, що на думку суду є діями направленими на ухилення від явки до суду, з метою перешкоджання здійсненню судочинства.

Враховуючи те, що дана справа вже тривалий час розглядається судом, суд вважає за необхідним розглянути справу за наявними в матеріалах справи доказами, що відповідає нормам ч. 5 ст. 279 ЦПК України.

В своїх запереченнях проти позову від 03 лютого 2017 року представник відповідача зазначив, що ОСОБА_2 повністю виконав вимоги чинного законодавства України щодо проведення переддоговірної роботи при наданні споживчого кредиту, вважає позовну заяву ОСОБА_1 необґрунтованою та безпідставною, тому просить суд відмовити в задоволенні її позовних вимог (а.с.28,29,31,32).

Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та закону.

У відповідності до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України, правочин повинен відповідати вимогам діючого законодавства та бути спрямований на реальне настання правових наслідків.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 15-рп/2011 від 10 листопада 2011 року, дія Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, 06 березня 2008 року між позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ «ОТП ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_2» (а.с.33-36) був укладений договір про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008, згідно якого ОСОБА_2 надав їй кредит у вигляді ліміту Кредитної лінії на суму 32 000,00 доларів США на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом, стоком дії Кредитної лінії до 03 березня 2017 року (включно) (а.с.7-15).

19 серпня 2011 року між ПАТ «ОТП ОСОБА_2» та ОСОБА_1 був укладений Додатковий договір № 1 до Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року (а.с.43-59).

Факт отримання кредитних коштів позивачем не оспорювався.

Відповідно до п. 2 Частини № 1 Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року кредит надається позичальнику на споживчі цілі (а.с.43).

Також п. 1.4 Частини № 2 Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року, визначений порядок нарахування та сплати відсотків за користування Кредитною лінією (а.с.44).

В даному випадку суд приходить до висновку про те, що уклавши з ЗАТ «ОТП ОСОБА_2», правонаступником якого є ПАТ «ОТП ОСОБА_2» договір про надання кредиту, необхідного для споживчих цілей, ОСОБА_1 досяг своєї мети, тобто в результаті цієї угоди настали реальні правові наслідки банк передав, а ОСОБА_1 отримавши кошти, розпорядилася ними на власний розсуд.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, позивач посилалася на його невідповідність вимогам чинного законодавства, та введення позивача в оману, а отже даний договір укладено з порушенням законодавства.

Суд не погоджується з такими доводами позовної заяви з огляду на наступне.

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Згідно ч.2 с. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов'язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.

Закон України «Про захист прав споживачів», застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктами 1.5. частини № 2 Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року визначений порядок виконання боргових зобов'язань.

Зокрема, в підпункті 1.5.1, 1.5.1.1. зазначено, що повернення відповідної частини Кредиту здійснюється позичальником щомісяця у розмірі та строки, визначені у Графіку платежів, шляхом безготівкового перерахування на Поточний та/чи Транзитний рахунок.

Також у застереженні до п. 1.5.1.3 зазначено, що зазначений у графіку платежів розмір процентів може змінюватись у випадках передбачених Договором, а також іншими положеннями Кредитного договору, без укладання Графіку Платежів в новій редакції , якщо сторони не передбачили інше.

До того ж, Графік платежів підписується обома сторонами та є невідємною частиною до спірного Договору. (п. 5 Частини 1 Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року).

Та обставина, що умови кредитного договору не містять загальної суми щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту з урахуванням всіх фінансових зобов'язань позивача які витікають з умов кредитного договору, не є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Суд вважає безпідставними доводи ОСОБА_1 про те, що вона як споживач не володіє спеціальними знаннями про властивості та характеристики кредитних правовідносин, тому укладаючи спірний Кредитний договір він не могла в повній мірі оцінити вигідність та ризики кредитування в а співробітники банку не надали їй повної та достовірної інформації щодо цього.

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача - враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.(ст. 627 ЦК України).

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно дост.. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, сплата яких передбачена ст. 1048 ЦК України

Сторони, підписавши оспорюваний договір, підтвердили факт досягнення згоди між собою щодо усіх істотних умов.

Відповідно п.3.8 Правил надання банками України інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року №168, у якому зазначено, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач.

Отже, наявність підписаного обома сторонами кредитного договору свідчить про те, що обидва його учасники бажали укласти договір та розуміли його, таке укладення відповідало внутрішній волі сторін, жодна з них не була примушена до укладення такого договору, а відтак, волевиявлення позивача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. При укладенні договору позивачу були відомі всі умови договору та не існувало ніяких інших обставин, які б примусили його прийняти умови договору на вкрай невигідних для себе умовах.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 підписала Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року, що є підтвердженням факту ознайомлення її з усіма істотними умовами цього договору, який укладено за принципом свободи волевиявлення сторін, у зв'язку із чим доводи позивача в частині невідповідності спірного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів», судом не можуть бути прийняті до уваги.

До того ж, позивач 19 серпня 2011 року уклала з ПАТ «ОТП ОСОБА_2» Додатковий договір № 1 до Договору про надання кредитної лінії Crl-SME306/095/2008 від 06 березня 2008 року.

Таким чином, суд приходить до висновку, позивач зробила свідомий вибір при укладанні спірного кредитного договору, а тому відсутні підстави вважати, що діяльність відповідача є такою, що ввела в оману.

Крім того, підписавши оспорюваний договір, сторони визначили взаємні права та обв'язки, погодили термін виконання зобовязань, тобто досягли усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд приходить висновку, що позивач ОСОБА_1 розпорядилася своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З урахуванням викладених обставин та оцінюючи зібрані у справі докази, вважає за необхідне відмовити ОСОБА_1 в задоволенні її позову до ПАТ «ОТП ОСОБА_2» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Відповідно до ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав, тому за таких обставин суд вважає доцільним компенсувати судовий збір за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12,13,76,81,141,263-265,268 ЦПК України, ст. ст. 6,203,215,526,627,628,638,1048,1054 ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів», суд

вирішив:

Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позову до Публічного акціонерного товариства "ОТП ОСОБА_2" про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

На рішення може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Згідно підпункту 15.5 Перехідних положеньЦПК України, в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року, який набув чинності 15 грудня 2017 року, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя: ОСОБА_4