Справа № 344/7492/17
Провадження № 22-ц/779/653/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Фединяк
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах головуючого Фединяка В.Д. (суддя-доповідач)

суддів: Девляшевського В.А., Малєєва А.Ю. секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника ОСОБА_1 її представника ОСОБА_2

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

ОСОБА_5 її представника ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині покупців, визнання покупцем за договором та визнання права власності на квартиру, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2018 року, ухвалене суддею Татаріновою О.А. в м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 02 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до п. 9 розд. XIIІ «Перехідні положення» Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України» справи у судах першої та апеляційної інстанції провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 3 жовтня 2017 року.

13 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині покупців, визнання її покупцем за договором купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру.

Позовна заява мотивована тим, що з 2012 року вона працює та отримує офіційну заробітну плату за кордоном у Республіці Італія, яка в середньому становить 1100 євро на місяць. 27.10.2012 року її син ОСОБА_3 одружився з ОСОБА_5 та переїхав на постійне проживання у м. Івано-Франківськ. Так як вона не мала змоги приїхати та придбати житло в Україні особисто, тому домовилась з сином, що буде передавати та пересилати йому гроші щомісяця для того, щоб він зміг купити їй квартиру. 25.02.2014 року син придбав для позивачки квартиру у ТОВ «Форте-Буд» за договором купівлі-продажу майна (квартири), яке буде створено в майбутньому № ФП-8-7-026. На її прохання син зробив у квартирі ремонт, придбав всю необхідну побутову техніку та меблі, на які вона також висилала гроші, та за її згодою залишився проживати з сім'єю у цій квартирі, оскільки іншого житла у них не було. У грудні 2016 року позивачці стало відомо, що право власності на придбану за її гроші двокімнатну квартиру син оформив по 1/2 частки на себе та на ОСОБА_5 Таким чином, зловживаючи її довірою відповідачі обманули її та незаконно і протиправно позбавили права власності на квартиру. Зазначала, що з метою врегулювання конфлікту з цього приводу в позасудовому порядку, син 24.01.2017 року за нотаріально посвідченим договором дарування передав їй у власність 1/2 частку двокімнатної квартири по вул. Пасічна, 2а / 245 в м. Івано-Франківськ, яка була оформлена на нього. Вартість цієї частки становила 125200 грн. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20.02.2017 року шлюб між сином та ОСОБА_5 розірвано. Проте ОСОБА_5 не бажає добровільно передати їй право власності на іншу 1/2 частину цієї квартири. Зазначала, що за час спільного подружнього життя відповідачі не мали змоги купити зазначену квартиру, тому даний обєкт нерухомого майна не є придбаним ними за особисті кошти, та не є спільним майном. ОСОБА_5 не повідомляла про те, що набула у власність 1/2 частину у двокімнатній квартирі за її кошти, замовчувала цей факт, а отже відповідачі вдались до обману. У звязку з цим просила:

- визнати договір № ФП-8-87-026 купівлі-продажу майна (квартири), яке буде створено в майбутньому, за адресою: вул. Пасічна, 2а/245в м. Івано-Франківськ, укладений25 лютого між ТзОВ «Форте-Буд» та ОСОБА_5, ОСОБА_7 удаваним в частині зазначення покупцями ОСОБА_7 та ОСОБА_5, з моменту його укладення;

- визнати її покупцем за договором № ФП-8-87-026 купівлі-продажу майна (квартири), яке буде створено в майбутньому, за адресою: вул. Пасічна, 2а/245в м. Івано-Франківськ, укладеним 25.02.2014 року;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 17.02.2015 року, індексний номер 33727430, яке видане Реєстраційною службою Івано-Франківського МУЮ ОСОБА_7, ОСОБА_5 на двокімнатну квартиру № 245, загальною площею 65,8 кв.м. (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в ДРРП 01), що знаходиться в багатоквартирному житловому будинку 2а, який розташований по вул. Пасічна в м. Івано-Франківськ;

- припинити право власності ОСОБА_5 на 1/2 частки двокімнатної квартири № 245 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в ДРРП 01), що знаходиться в багатоквартирному житловому будинку 2а, який розташований по вул. Пасічна в м. Івано-Франківськ;

- визнати 1/2 частки двокімнатної квартири № 245, що знаходиться в багатоквартирному житловому будинку 2а (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в ДРРП 01), який розташований по вул. Пасічна в м. Івано-Франківськ її приватною власністю.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним в частині покупців, визнання покупцем за договором та визнання права власності на квартиру відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій ставиться питання про скасування оскаржуваного рішення, вказуючи на допущення судом порушення норм матеріального та процесуального права. Апелянт вказує на те, що суд першої інстанції не встановив і не дослідив наявність фінансових можливостей, джерела їх формування та законність набуття ОСОБА_5 права власності на ? спірної квартири. Суд вийшовши за межі позовних вимог не дослідив підстави та спосіб набуття відповідачкою права власності на ? частину квартири. Зазначає, що 27.10.2012 року відповідачі по справі одружилися. Згідно довідки № 259 від 20.06.2017 року за період з лютого по жовтень 2012 року відповідачка отримала 27205,73 грн, про наявність інших додаткових джерел доходів в іноземній валюті ОСОБА_5 не зазначає. На думку апелянта, суд невірно вказував про сукупний дохід відповідачки за період з 27.02.2012 року по 31.05.2017 року в сумі 222519,90 грн, як на можливість нею заощадити 12500 Євро, так як це були спільні кошти подружжя, а не особисті кошти ОСОБА_5 Кошти, які перебували на депозитному рахунку ОСОБА_5 в сумі 12833,59 Євро вона передавала із- за кордону, що стверджується розписками від 22.05.2012 року, 09.01.2013 року, 01.07.2013 року. ОСОБА_5 не надала доказів, що саме вона була власником і отримувала доходи із депозитних та карткових рахунків. Вказує також на те, що твердження відповідачки про те, що батьки всі свої заощадження віддавали їй не є вірними, так як батьками відповідачки у 2011 році також було придбано нерухоме майно, а ОСОБА_5 у 2011 році придбаний садовий будинок та земельна ділянка для ведення садівництва. ОСОБА_3 визнав заявлені позовні вимоги, однак суд не вказав яким чином таке визнання порушує права ОСОБА_5

У судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала, просить задовольнити цю скаргу.

ОСОБА_5 вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а рішення суду у справі законним та обгрунтованим.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відхилення апеляційної скарги з таких підстав.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що доказів того, що отримані грошові кошти були передані та витрачені ОСОБА_3 саме для оплати за договором купівлі-продажу нерухомого майна № ФП-8-7-026 суду не надано. Також, ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження домовленості між позивачем та ОСОБА_3 про придбання спірної квартири за дорученням позивача. Той факт, що оплату за договором купівлі-продажу здійснював ОСОБА_3 не свідчить про те, що гроші внесені для оплати за квартиру не належали особисто ОСОБА_3 та суперечать укладеному договору купівлі-продажу нерухомого майна № ФП-8-7-026, в якому покупцями зазначені ОСОБА_7 та ОСОБА_5

Висновок суду відповідає вимогам закону і обставинам справи.

Згідно статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов'язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов'язок передати предмет договору наступному власнику.

Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат.

Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою.

Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини.

Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.

З матеріалів справи вбачається, що 25.02.2014 року між ТзОВ «ФОРТЕ-БУД» та ОСОБА_7, ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна (квартири), яке буде створено у майбутньому № ФП-8-7-026, предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 65 кв.м. на 7 поверсі 8 під'їзду, що розташована в багатоквартирному житловому будинку з приміщенням громадського призначення та громадського харчування по вул. Федьковича, 68 у м. Івано-Франківську (а.с.5-8).

Відповідно до копій квитанцій, на виконання умов договору ОСОБА_7 оплачував вартість квартири та додаткових робіт (а.с. 9,10).

Відповідно до договору дарування частки квартири від 24.01.2017 року, ОСОБА_7 подарував своїй матері ОСОБА_1 належну йому 1/2 частку квартири № 245, що знаходиться в будинку № 2а, який розташований в м. Івано-Франківську по вул. Пасічна. Вартість частки квартири становить 125200 грн (а.с.13).

Відповідно до ОСОБА_7 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, ОСОБА_1 є власником 1/2 частки двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с.14).

ОСОБА_1 проживає та працює в Республіці Італія, що підтверджується копіями документів, наявними в матеріалах справи (а.с. 15-31).

Відповідно до копії довідки ДП « ВО «Карпати» № 259 від 20.06.2017 року, ОСОБА_5 працює в ДП «ВО «Карпати» з 27.02.2012 року на посаді інженера-технолога. Дохід за період з 27.02.2012 року по 31.05.2017 року склав 222 519,90 грн (а.с.53-54).

Також, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 12.04.2017 року ОСОБА_3 за період з 2012 по 2014 роки мав депозитні валютні рахунки.

Відповідно до копії довідки ПАТ КБ «ПриватБанк» від 15.02.2018 ОСОБА_8 за період з 08.06.2013 року по 11.12.2013 року мала відкритий депозитний валютний рахунок, на якому знаходились 12896 євро (а.с.119-121).

20 грудня 2017 року в судовому засіданні відповідач ОСОБА_3 пояснював, що після одруження у сімї були заощадження в сумі 5000 євро, які знаходились дома, були у вільному доступі, витрачались на потреби сімї. Частину цих грошей ОСОБА_5 поставила на рахунок в банку, які у подальшому використані для придбання квартири.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

У відповідності до ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману, щодо обставин, які мають істотне значення ч. 1, 2 ст. 229 ЦК України, такий правочин визнається судом не дійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що спірна квартира куплена виключно за її кошти, апеляційний суд відхиляє, так як доказів того, що отримані грошові кошти були передані та витрачені ОСОБА_3 саме для оплати за договором купівлі-продажу нерухомого майна № ФП-8-7-026 суду не надано. Не надано і доказів домовленості між позивачем та ОСОБА_3 про придбання спірної квартири за дорученням позивача. Факт оплати за договором купівлі-продажу ОСОБА_3 не свідчить про те, що гроші внесені для оплати за квартиру не належали особисто ОСОБА_3

Крім того, суд відхиляє доводи апеляційної скарги про не можливість заощадити відповідачкою 12500 Євро, зазначені кошти не були спільні кошти подружжя, а особисті кошти позивачки, оскільки не підтверджені доказами про перерахування цих коштів позивачкою на рахунок відповідачки та є припущеннями, а в силу ч. 6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає оскаржуване рішення суду таким, що ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Підстав для скасування цього рішення суду за доводами апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 01 червня 2018 року.

Головуючий В.Д.Фединяк

Судді: В.А.Девляшевський

ОСОБА_9