ПОСТАНОВА

Іменем України

14 березня 2018 року м. Кропивницький

справа № 386/885/17

провадження № 22-ц/781/164/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Дьомич Л.М.

суддів: Єгорової С.М.; Письменного О.А.

за участю секретаря: Федоренко Т.О.

учасники справи: позивач - ОСОБА_1;

відповідач - Голованівська селищна рада Кіровоградської області

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року у складі судді: Гарбуз О.С. у справі за позовом ОСОБА_1 до Голованівської селищної ради Кіровоградської області про набуття права власності на житловий будинок за набувальною давністю,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Голованівської селищної ради Кіровоградської області про визнання за ним права власності на житловий будинок та сарай, які розташовані по АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог зазначив, що 20 вересня 2006 року він передав на підставі розписки ОСОБА_2 2200 крб. за купівлю в неї житлового будинку, розташованого по АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 в свою чергу передала йому оригінал договору купівлі-продажу будинку від 06 грудня 1972 року, згідно якого власником нерухомості є ОСОБА_3 та домову книгу на будинок, заповіт складений 19 вересня 1977 року власником на користь дочки ОСОБА_4 та розписку за якою придбане житло.

Оскільки ОСОБА_2 під час купівлі будинку не оформила право власності, позивач також не може нотаріально оформити власність на будинок.

Про власника будинку ОСОБА_3, яка згідно домової книги зареєстрована за місцем знаходження будинку та про її дочок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 нічого не відомо.

Він з 20 вересня 2006 року постійно проживає у будинку, добросовісно і відкрито ним володіє понад десяти років, ремонтує і доглядає за будинком та присадибною ділянкою, вважаючи даний будинок своєю власністю.

Фактичний власник будь-яких вимог чи претензій з червня 1980 року не заявляла.

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року відмовлено в задоволенні позову.

ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення вимог. Зазначає, що суд першої інстанції приймаючи рішення не повно з'ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права. А саме, судом не враховано, що набувальна давність поширюється на випадки фактичного без титульного (незаконного) володіння чужим майном. Вказана обставина має місце в даному випадку. Свого часу власник спірного будинку була ОСОБА_3, яка купила його у ОСОБА_5 (006.12.1972 року) на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу. 13.06.1980 року ОСОБА_3 домовилась з ОСОБА_2 про продаж останній будинку і отримала від неї грошові кошти в сумі 2200 крб. Однак дана угода не була нотаріально посвідчена. У вересні 2006 року він домовився з ОСОБА_2 про купівлю у неї будинку та передав їй на підставі розписки 2000 грн. З того часу постійно, відкрито, безперервно володіє вказаним нерухомим майном. З власником будинку ОСОБА_3 позивач не знайомий та не знає де вона на даний час проживає.

Апеляційне провадження відкрито 02 січня 2018 року. Розгляд справи призначено на 28 лютого 2018 року. У зв'язку з відрядженням судді розгляд відкладено на 14 березня 2018 року.

Відзив на апеляцій скаргу відповідачем не подано.

ОСОБА_6 в судове засідання не з'явились, повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с. 87 ).

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши письмові докази по справі, перевіривши рішення суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення за наступного.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIІІ внесено зміни до ЦПК України від 18.03.2004 року, які набирали законної сили з 15.12.2017 року.

Відповідно до вимог частини 3 статті 3 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року, встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно п. 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 264 ЦПК України - під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Попередньою редакцією ЦПК передбачалось, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (в редакції до 15.12.2017 року). Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання про те, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до спірних правовідносин (в редакції до 15.12.2017 року).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був обізнаний про власника будинку та знав, що володіє чужою річчю яка на праві власності належить ОСОБА_3.

Вказаний висновок відповідає обставинам справи, яким суд дав належну правову оцінку.

Судом встановлено, що 06 грудня 1972 року згідно договору купівлі-продажу посвідченого нотаріусом Голованівської державної нотаріальної контори Кіровоградської області ОСОБА_6, та зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації 06.12.1972 за №1188/10, ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_3 купила будинок загальною жилою площею 13,20 м.кв. та надвірні будівлі, що розташовані по АДРЕСА_1 (а.с. 10-11).

ОСОБА_3 з 19 грудня 1972 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 що підтверджується домовою книгою для прописки громадян, які проживають в будинку (а.с. 13-22).

19 вересня 1977 року ОСОБА_3 склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Голованівської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, яким заповіла дочці ОСОБА_4 належний їй будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Згідно розписки від 13 червня 1980 року власник 13 червня 1980 року отримала кошти в сумі 2200 крб. від ОСОБА_2 за продаж свого будинку (а.с. 8).

ОСОБА_1 відповідно до розписки від 20 вересня 2006 року придбав у ОСОБА_2 будинок АДРЕСА_1 та сплатив за нього кошти в сумі 2000 грн. (а.с.9).

Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 статті 344 ЦК України встановлено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Разом із цим добросовісність свідчить про те, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

В порядку ст. 81 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відсутність правових підстав встановлених статтею 344 ЦК України для визнання за ОСОБА_1 права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.

Задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на майно на підставі статті 334 ЦК можливо лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Встановлюючи, чи є володіння добросовісним, насамперед слід встановити, що володілець не знав і не міг знати про те, що володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна.

Зі змісту заявлених позовних вимог вбачається, що ОСОБА_1 відомо, що спірний будинок згідно договору купівлі-продажу від 06 грудня 1972 року є власністю іншої особи, а саме ОСОБА_3, яка на підставі розписки, тобто в спосіб не передбачений законодавством, продала його ОСОБА_2. В подальшому ОСОБА_2 також на підставі розписки продала будинок вже ОСОБА_1. Проте, нотаріально правочини сторони не оформлювали.

У зв'язку з чим ні ОСОБА_2, ні ОСОБА_1 не могли набути право власності на спірний будинок за розпискою без нотаріального посвідчення відповідного правочину.

В позовній заяві позивач також зазначає, що йому не відомо де знаходиться власник будинку ОСОБА_3, яка на даний час в ньому зареєстрована.

Отже, враховуючи вищевикладене ОСОБА_1 достеменно знав, що володіє чужою річчю, яка на праві власності належить ОСОБА_3 та надав з цього приводу численні документи, а саме оригінал договору купівлі-продажу будинку від 06.12.1972 року, документи про реєстрацію права власності на будинок, оригінал розписки від 13.06.1980 року про купівлю будинку ОСОБА_2 у ОСОБА_3, оригінал розписки від 20.09.2006 року про купівлю будинку ОСОБА_1 у ОСОБА_2, а також оригінал заповіту складеного ОСОБА_3, яким остання спірний будинок заповіла дочці ОСОБА_4 (а.с.8-22).

Вказане виключає можливість визнання за позивачем права власності на нерухоме майно за набувальною давністю.

ОСОБА_1 не доведено належними доказами добросовісності набуття спірного нерухомого майна, як необхідної обставини для визнання за ним права власності за набувальною давністю, що є його процесуальним обов'язком. Він знав, що володіє річчю незаконно, належних доказів відмови власника від права власності на нерухоме майно суду надано не було.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що особисто з власником будинку ОСОБА_1 не знайомий судом не беруться до уваги, оскільки згідно вимог чинного законодавства добросовісність володіння означає, що особа не знала і не могла знати, що володіє річчю незаконно.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що рішення суду ухвалене з порушенням норм права, а відтак є незаконним.

Разом з тим, вирішуючи спір суд першої інстанції не перевірив чи є Голованівська селищна рада належним відповідачем у справі та не вирішив питання щодо залучення до участі у розгляді справи власника будинку або його правонаступників. Оскільки житловий будинок, що є предметом спору ОСОБА_3 заповіла дочці ОСОБА_4. Відомостей про те, що остання не реалізувала своє право на заповіт матеріали справи не містять. Як і відношення власника до свого житла, позивач вказує про її значний вік, але не стверджує що вона померла.

Проте, вказані процесуальні порушення не вплинули на правильність судового рішення щодо відсутності добросовісності володіння, оскільки ОСОБА_1 особисто зазначив, що йому було достеменно відомо про власника будинку та надано з цього приводу численні документи.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо недоведеності позивачем фактів порушення його прав, свобод та інтересів, виходячи з визначених ст. 2 ЦПК України завдань цивільного судочинства правомірно відмовив у задоволенні позову. Рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст.375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Керуючись ст. 368, ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 08 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 19.03. 2018 р.

Головуючий:

Судді: