Номер провадження: 22-ц/785/2891/18
Головуючий у першій інстанції Боярський О. О.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Гірняк Л.А.,

Кононенко Н.А.,

за участю:

секретаря Цихиселі Л.Р.,

представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком,

встановила:

Позивач ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до відповідача, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 (далі - спірний житловий будинок), стягнути сплачений судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, на підставі договору дарування від 14.10.2006 року, серії НОМЕР_1, посвідченого державним нотаріусом Базан Т.П., відповідно до якого ОСОБА_7 подарував, а позивач прийняла в дар спірний житловий будинок. Право власності зареєстроване комунальному підприємстві «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Білгород-Дністровське БТІ») 14.02.2007 року, реєстраційний номер 10674769. У вказаному будинку зареєстрований відповідач по справі - син колишнього власника будинку, її чоловіка, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також посилалась на те, що з 2003 року відповідач у вказаному будинку не проживає, підстав для збереження за відповідачем вказаного житлового приміщення немає та його реєстрація у вказаному спірному житловому будинку порушує права позивача, як власника нерухомого майна.

Відповідач у судове засідання не з'явився, зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 224 ЦПК України.

Заочним рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 було задоволено.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.12.2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення було залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить питання про скасування зазначеного судового рішення із ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Ті обставини, що позивач ОСОБА_5 є власником спірного житлового будинку, з 09.07.1996 року у ньому зареєстрований відповідач ОСОБА_3, та те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивачки та батько відповідача - ОСОБА_7, підтверджуються матеріалами справи та визнані учасниками справи, а тому у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України, яка була чинною на час ухвалення оскаржуваного рішення, та згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, вважаються встановленими і доказуванню не підлягають.

Спірним в даному випадку є питання стосовно того, чи є підстави для визнання відповідача ОСОБА_3 таким, що втратив право користування спірним житловим будинком.

Увалюючи судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ч.3 ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно до ст.ст. 1, 6, 9, 61 ЖК України, ст.29 ЦК України місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, у якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності.

Суд першої інстанції також вказав, що відповідно до положень ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку (квартири) права власності на цей будинок, а відтак припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою). Права членів сім'ї власника будинку (квартири) на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Закон передбачає право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, але не передбачає при цьому переходу прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що право користування спірним житловим будинком у відповідача ОСОБА_3 є похідним від прав колишнього власника житла - його батька ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У зв'язку з цим, та враховуючи, що відповідач ОСОБА_3 не проживає у спірному житловому будинку з 2013 року, суд визнав відповідача таким, що втратив право користування цим житловим будинком.

При цьому суд керувався ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України та ст. 156 ЖК України.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, з огляду на наступні обставини.

Так, судом не було враховано, що оскільки в даному випадку мова йде про спірний житловий будинок, який належить на праві приватної власності позивачці ОСОБА_5, то застосування до спірних правовідносин житлового законодавства, якими регулюються питання користування житловими приміщеннями державного житлового фонду, є незаконним.

Разом з тим, судом не було враховано, що свої уточнені позовні вимоги позивач, окрім іншого, також обгрунтовувала ст. 405 ЦК України, саме якою регулюються спірні правовідносини (а.с.119-122).

Так, судом не було враховано, що покійний батько відповідача, ОСОБА_7, був чоловіком позивачки ОСОБА_5, у зв'язку з чим остання, яка стала власником спірного житлового будинку, та відповідач ОСОБА_3, є членами однієї сім'ї.

Тобто, після смерті батька, відповідач залишився членом сім'ї позивачки, яка відповідно є його мачухою.

Так, дійсно, згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, шо йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку.

При цьому, припинення членами сім'ї сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3, як член сім'ї позивачки ОСОБА_5, не може втратити право користування спірним житловим будинком лише у зв'язку зі смертю свого батька - ОСОБА_7

Разом з тим, відповідач ОСОБА_3 може бути визнаний таким, що втратив право користування спірним житловим будинком на підставі ст. 405 ЦК України, про що зазначено в уточненому позові.

Так, за змістом ст. 405 ЦК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом року. У разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, член сім'ї втрачає право користування цим житлом.

Тобто, за тимчасово відсутніми членами сім'ї жиле приміщення зберігається понад один рік у випадках: призову на строкову військову службу, перебування на військовій службі прапорщиків протягом перших п'яти років перебування на дійсній військовій службі, а також тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи протягом усього часу виконання цієї роботи, тощо.

Таким чином, при вирішенні даного спору суду належить встановити, з поважних причин, чи ні, відповідач не проживає у спірному житловому будинку, та чи є підстави для визнання його таким, що втратив право користування ним у відповідності до ст. 405 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Акту про встановлення фактично проживаючих осіб від 27.12.2016 року, відповідач з 2013 року не проживає у будинку, власником якого є позивач (а.с. 11).

Однак, відповідачем подано до суду документи, які долучено до матеріалів справи, в тому числі і витяг з послужного списку, а також копію трудової книжки, що підтверджують трудову діяльність та військову службу відповідача.

Із вказаних документів слідує, що відповідач ОСОБА_3 по характеру служби з поважних причин не проживає у спірному житловому будинку (а.с.21-22, 128).

Таким чином, надані відповідачем документи підтверджують його право на збереження права користування спірним житловим будинком, враховуючи, що він є членом сім'ї власника, а також у зв'язку з призовом його на військову службу, її продовженням та характером роботи.

Вказане також підтверджується Постановою № 470 гарнізонної ВЛК від 21.08.2014 року та витягом з наказу Білгород-Дністровськото прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України від 02.08.2017 №218 (а.с.166, 169).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач ОСОБА_3 не втратив інтересу до спірного житлового будинку, часто навідувався до нього, однак позивачкою ОСОБА_5 створювалися перешкоди для постійного проживання разом з нею у даному будинку.

Зазначені обставини підтверджуються наявністю у Білгород-Дністровському міськрайонному суді Одеської області цивільної справи за позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про визнання недійсним рішення виконавчого комітету, свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування спірного житлового будинку (а.с.48-55).

Таким чином, все вищевикладене в своїй сукупності свідчить по те, що у суду не було достатньо правових підстав для застосування до спірних правовідносин також і ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач не проживає у спірному житловому будинку з поважних причин.

Однак судом першої інстанції вищевказаних обставин не було враховано, що призвело до ухвалення необгрунтованого і безпідставного судового рішення.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення суду та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване рішення суду скасувати і прийняти у справі постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком, відмовити.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381- 384, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 серпня 2017 року скасувати і прийняти постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання таким, що втратив право користування житловим будинком, відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 15.03.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Л.А. Гірняк

Н.А. Кононенко