Справа № 442/3991/16 Головуючий у 1 інстанції: Крамар О.В.
Провадження № 22-ц/783/1512/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року, в якому ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року виправлено описку, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради, з участю третьої особи - Управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі, про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення органу місцевого самоврядування, -

в с т а н о в и л а:

В травні 2016 року позивач звернулася в суд із вказаним вище позовом, в якому просить: визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 166908, виданий ОСОБА_4 ОСОБА_5 сільською радою 09 листопада 2009 року на земельну ділянку площею 0,1618 га, кадастровий номер :02:002:0239, розташовану в с. Нове Село на вул. Дрогобицькій, 7 і призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; скасувати рішення № 160 від 08.08.2008 року ОСОБА_5 сільської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність».

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради, з участю третьої особи - Управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі, про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення органу місцевого самоврядування відмовлено.

Ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року в оскаржуваному рішенні виправлено описку.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року оскаржив представник позивача ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що судом при ухваленні рішення не враховано ту обставину, що ОСОБА_5 сільською радою, нібито, з врахуванням рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2008 року у справі № 2-215/08 ухвалено зовсім інше рішення № 160 від 08 серпня 2008 року, яким передано у спільну часткову власність позивачу 1/3 і відповідачу 2/3 частини земельної ділянки, площею 0,1618 га. При цьому позивач не зверталася до сільської ради про надання їй у власність 1/3 частини земельної ділянки. Вказує, що при дослідженні в судовому засіданні оригіналу документації для виготовлення Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯИ 166908, суд не звернув увагу на те, що у цій документації міститься оригінал «ОСОБА_6 встановлення та узгодження меж земельної ділянки» у якому здійснено виправлення значень часток співвласників. Позивач ОСОБА_2 підписувала інший подібний акт, де частками значилися ? і ? частини земельної ділянки для позивача та відповідача ОСОБА_4 За переконанням позивача, в подальшому підписаний нею акт з частками ? і ? частин земельної ділянки, було сфальсифіковано на 2/3 частки для ОСОБА_4 та 1/3 частки для неї. Акт з підробленими частками вона не підписувала. Суд першої інстанції відмовив позивачу в проведенні судової почеркознавчої експертизи. Зазначає, що судом проігноровано і те, що Державний акт серії ЯИ № 166909 від 09 листопада 2009 року видано відповідачу не у відповідності до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2008 року та виконавчого листа. Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Сторони у встановленому законом порядку, завчасно були повідомлені про час і місце розгляду справи, однак до суду не з'явилися і причин неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за їх відсутності у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради, з участю третьої особи - Управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі, про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення органу місцевого самоврядування, виходив з того, що оскаржуваним рішенням ОСОБА_5 сільської ради не порушені жодні права та інтереси позивачки як співвласника будинковолодіння та користувача відповідної частини земельної ділянки, Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку виданий у відповідності до Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, та з недоведеності заявлених позовних вимог.

Однак колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачці ОСОБА_2 належить на праві власності 1/3 жилого будинку № 7 з господарськими спорудами по вул. Дрогобицькій в с. Нове Село Дрогобицького району Львівської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 30 липня 1986 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2298.

Відповідачу ОСОБА_4 належить 2/3 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських споруд за № 7 по вул. Дрогобицькій в с. Нове село Дрогобицького району на підставі договору купівлі-продажу від 25 липня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_7 за реєстровим № 1943. Вказана частина будинковолодіння зареєстрована за відповідачем в Дрогобицькому МБТІ та ЕО 06.09.2006 року, реєстраційний номер 15444541.

Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 21 квітня 2008 року по справі № 2-215/08 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 сільської ради з участю третьої особи ОСОБА_2, про визнання незаконними рішення сільської ради та надання у власність земельної ділянки, позов задоволено частково, визнано незаконним рішенням ОСОБА_5 сільської ради за № 39 від 11.01.2007 року та скасовано його, зобовязано ОСОБА_5 сільську раду надати ОСОБА_4 у власність земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських споруд площею 0,1078933 га.

На підставі цього рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2008 року (справа № 2-215/08) ОСОБА_5 сільською радою прийнято рішення № 160 від 08.08.2008 року, яким передано у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,1618 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а саме ОСОБА_4 2/3 частки, ОСОБА_2 1/3 частки.

09 листопада 2009 року на підставі рішення ОСОБА_5 сільської ради № 160 від 08.08.2008 року ОСОБА_4М видано оспорюваний державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 186908 від 18 лютого 2009 року, кадастровий номер :02:002:0239, із додатком з визначенням часток: 2/3 - ОСОБА_4, 1/3 - ОСОБА_2

Даний ОСОБА_6 зареєстрований у Книзі записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі по Дрогобицькому районі в управлінні Держкомзему у Дрогобицькому районі за № 89.

Згідно вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Право користування є складовою частиною права власності (ст. 89 ЦК України від 1963 року, ч. 1 ст. 317 ЦК України в редакції 2003 року).

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним.

Право власності та право користування земельною ділянкою набуваються в порядку, визначеному ЗК України, який також передбачає вичерпний перелік підстав для припинення таких прав.

Крім того, громадянин України, який у межах, наданих законодавством України набув права на земельну ділянку, не може нести негативних наслідків у зв'язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування, які, як презюмується, діють у межах правового поля.

Частиною 1 ст. 116 ЗК України (станом на час виникнення спірних правовідносин - ухвалення рішення сільською радою) визначено, що громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Частиною 3 п. а, ст. 116 ЗК України (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян.

Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами.

Так, згідно ч. ч. 1, 2, 8 - 10 цієї статті громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Проект відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян організаціями, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

Проект відведення земельної ділянки погоджується з органом по земельних ресурсах, природоохоронним і санітарно-епідеміологічним органами, органами архітектури і охорони культурної спадщини та подається на розгляд відповідних місцевої державної адміністрації або органу місцевого самоврядування.

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у місячний строк розглядає проект відведення та приймає рішення про передачу земельної ділянки у власність.

Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ч. 1 ст. 126 ЗК України).

Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З аналізу вищевказаних правових норм, колегія суддів приходить до переконання, що позовні вимоги ОСОБА_2 є підставними, виходячи з наступного.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 21 квітня 2008 року ОСОБА_5 сільську раду було зобовязано надати ОСОБА_4 у власність земельну ділянку для обслуговування будинку та господарських споруд площею 0,1078933 га.

Рішення про надання у власність земельної ділянки ОСОБА_2 судом не приймалось.

Твердження позивачки про те, що після скасування рішення ОСОБА_5 сільської ради за № 39 від 11.01.2007 року на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 21 квітня 2008 року у справі № 2-215/08 вона в сільську раду із заявою про безоплатну передачу їй земельної ділянки меншої площі, а саме в розмірі 1/3 частки від 0,1618 га, не зверталась, відповідачами не спростовано, а тому рішення ОСОБА_5 сільської ради № 160 від 08.08.2008 року на виконання зазначеного вище рішення суду про безкоштовну передачу у спільну часткову власність земельної ділянки площею 0,1618 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд, а саме ОСОБА_4 в розмірі 2/3 її частки та ОСОБА_2 в розмірі 1/3 частки, що не відповідає резолютивній частині судового рішення, прийнято з порушенням діючого законодавства.

Колегія суддів приходить до переконання, що і «ОСОБА_6 встановлення та узгодження меж земельної ділянки» з виправленнями не є доказом того, що ОСОБА_2 мала намір приватизувати належну їй земельну ділянку в зазначеному вище розмірі.

Слід зазначити, що погодження меж є виключно допоміжною стадією у процедурі приватизації земельної ділянки, спрямованою на те, щоб уникнути необов'язкових технічних помилок. Погодження меж земельної ділянки є складовою частиною кадастрового плану, який, у свою чергу, є складовою частиною технічної документації, необхідної для передачі громадянам безоплатно земельних ділянок на праві власності. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації.

Оскільки Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавались на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки.

Так як рішення сільської ради та державний акт про право власності на землю виданий позивачці всупереч її волі та в порушення вимог ст. ст. 116, 118 ЗК України, то колегія суддів приходить до переконання, що апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 слід задовольнити.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

При цьому відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Докази, що позивачці було відомо про оспорюване рішення та державний акт до 2015 року в матеріалах справи відсутні, а тому строк звернення до суду позивачкою не пропущений.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до переконання про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права.

Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.п. 2, 8 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення; у передбачених цим Кодексом випадках скасувати свою постанову (повністю або частково) і прийняти одне з рішень, зазначених в пунктах 1-7 частини першої цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень п. 2 ст. 376 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргупредставника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задовольнити, рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити та стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сільської ради Дрогобицького району Львівської області порівну з кожного, в користь ОСОБА_2, по 275 грн. 61 коп. понесених нею судових витрат - за подання позову та по 303 грн. 00 коп. - за подання апеляційної скарги.

У відповідності до вимог абзацу 2 ч.5 ст. 268 ЦПК України в редакції 2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. Повний текст даного судового рішення складено 25 травня 2018 року.

Керуючись ст. ст. 259 ч. 6, 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 листопада 2016 року, в якому ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13 квітня 2017 року виправлено описку, - скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 сільської ради, з участю третьої особи - Управління Держгеокадастру у Дрогобицькому районі, про визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення органу місцевого самоврядування - задовольнити.

Скасувати рішення № 160 від 08.08.2008 року ОСОБА_5 сільської ради «Про передачу земельних ділянок у приватну власність».

Визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 166908, виданий ОСОБА_4 ОСОБА_5 сільською радою 09 листопада 2009 року на підставі рішення ОСОБА_5 сільської ради ХІ сесії V скликання № 160 від 08.08.2008 року на земельну ділянку площею 0,1618 га, кадастровий номер :02:002:0239, розташовану в с. Нове Село, вул. Дрогобицька, 7, Дрогобицького району Львівської області, призначену для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 сільської ради Дрогобицького району Львівської області порівну з кожного, в користь ОСОБА_2, по 275 грн. 61 коп. понесених нею судових витрат - за подання позову та по 303 грн. 00 коп. - за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_6