Справа № 640/6685/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Зуб Г.А.
за участю секретаря Шаповал Є.Б.,
за участю представника ОСОБА_1,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримання виплати заробітної плати при звільненні працівника, -
Представником відповідача ОСОБА_1 надано до суду відзив, в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем не надано підтверджуючі документи, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору, не надано письмові докази. Також ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» засновано на державній формі власності, та не має державного фінансування або фінансування за рахунок бюджетів місцевого рівня, та надано про це відповідну довідку.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити.
Представник відповідача ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» в.о. директора ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що підприємство засновано на державній формі власності, та заборгованість перед позивачем відсутня, оскільки з боку колишнього керівника та головного бухгалтера здійснювались шахрайські дії, додані розрахункові документи не відповідають дійсності, та на підприємстві буде проводитись незалежна аудиторська перевірка, після чого буде надано довідку про існуючу заборгованість, та підприємство не має на разі коштів для виплати заробітної плати.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 02.05.2018 року було витребувано у відповідача довідку про заборгованість нарахованої та невиплаченої заробітної плати з розрахунком середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати із визначенням середньоденного заробітку, та розрахунок компенсації за невикористану відпустку щодо позивача. Вказана ухвала суду відповідачем не виконана, та в судовому засіданні повідомлено, що вказана довідка видана бути не може, а в подальшому представник відповідача вказав,
що надасть цю довідку лише після проведеної перевірки, але коли це станеться йому не відомо.
Судом встановлено, що позивач працював в ДП «Проектування будівництв підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» на посаді інженера, та 11.04.2018 року був звільнений за статтею 38 КЗпП України за власним бажанням.
В судовому засіданні встановлено, та не оскаржується представником відповідача, що остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення проведено не було, що підтверджує факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату його звільнення.
Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч.1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»).
Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу.
У частині другій статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013вказується, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
Схожий висновок було зроблено і Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-331цс17 вказано, що "в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат".
Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку
при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).
Згідно з абзацом пятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обовязок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання.
Затримка виплати повного розрахунку при звільненні, стороною позивача заявлена за період з 12.04.2018 року по 24.04.2018 року, що становить 2728,44 грн., виходячи із середньоденного заробітку 227,37 грн.(1840,33 грн. +888,11 грн. (заробітна плата за лютий та березень) 2018 року*12 (кількість робочих днів за лютий та березень 2018 року).
Враховуючи диспозитивність цивільного судочинства, та надані позивачем розрахунки, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості із заробітної плати та сума середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, які зазначені позивачем у позовній заяві є обгрунтованими, та підстав їм не довіряти у суду не має.
Відповідно до ч. 1 ст. 2, ч. 2 ст. 10 Конвенції про захист заробітної плати від 01.07.1949 року № 95, ратифікованої Україною 04.08.1961 року, ця Конвенція застосовується до всіх осіб, яким виплачується або повинна виплачуватися заробітна плата. Заробітна плата повинна охоронятися від арештів і передачі в такій мірі, в якій це вважається потрібним для утримання працівника і його сім'ї.
Частиною пятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці.
Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості.
Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку.
Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.
Відповідно до ст.24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку, він має 9 календарних днів не використаної відпустки.
Статтею 2 Закону України «Про відпустки» передбачено, що право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.
Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (частина дванадцята статті 10 Закону України «Про відпустки»).
Порядок обчислення середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки врегульовано Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100.
Пунктом 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100,
обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом першим п. 7 розділу IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.
З'ясовуючи питання щодо кількості днів невикористаної позивачем відпустки, суд керується рекомендацією Міністерства соціальної політики України, викладених у листах від 24.06.2011 № 208/13/116-11, від 27.03.2013 № 321/13/84-13, згідно яких для обчислення тривалості щорічної відпустки пропорційно відпрацьованому часу слід використовувати механізм нарахування заробітної плати за період відпустки згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 № 100.
Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, та такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, оскільки на посилання відповідача до суду не надано було жодного доказу, які би підтверджували його висловлювання в судовому засіданні, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов в повному обсязі.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 3,4, 12, 76, 306, 263-265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_2 до державного підприємства «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт» про стягнення заборгованості по заробітній платі, грошової компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримання виплати заробітної плати при звільненні працівника задовольнити.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

У відповідності до п.п. 15.5 п.п. 15 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Позивач ОСОБА_2 , місцеперебування: АДРЕСА_1, р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1.

Відповідач державне підприємство «Проектування будівництва підприємств вугільної промисловості «Південдіпрошахт», місцезнаходження: м. Харків, вул. Пушкінська, буд. 5, .

Повний текст рішення складено 01 червня 2018 року.

СУДДЯ Г.А. ЗУБ