18 квітня 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області в складі:
головуючого судді Бароніна Д.Б.,
за участю секретаря Бондаренко І.С.,
представника позивача ОСОБА_1,
представника третьої особи ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, -
ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_4 (АДРЕСА_2) про позбавлення батьківських прав, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради (Луганська область, місто Сєвєродонецьк, бульвар Дружби Народів, будинок 32-А), посилаючись на наступне.
Сторони мають неповнолітню дитину, сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідач є батьком неповнолітньої дитини, проте він самоусунувся від виконання батьківських обов'язків та не приймає будь-якої участі у вихованні сина. Весь час, практично з моменту народження, дитина знаходиться на повному забезпеченні позивача, відносини між сторонами не склалися і добровільно утримувати дитину відповідач не бажав. Позивач вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, але з 2011 року відповідач перестав виплачувати аліменти на утримання дитини. Факт ухилення відповідача від батьківських обов'язків також підтверджується тим, що з цього приводу є кримінальне провадження за ст. 164 КК України. Відповідач жодним чином в інший спосіб не допомагає та не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, здоров'ям, матеріально не підтримує та і, взагалі, не спілкується з сином.
Враховуючи вищевказане ОСОБА_3 просить позбавити батьківських прав ОСОБА_4 стосовно його неповнолітньої дитини, сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.
В судовому засіданні 27.03.2018 року позивач пояснила, що відповідач майже не сплачує аліменти, останній раз платив аліменти в червні 2017 року. Дитиною відповідач не цікавиться, останній раз відповідач бачив дитину ще в 2016 році та з тих пір жодного разу не просив побачитися з дитиною, в той час як позивач не чинить йому в цьому перешкод. Мати відповідача має номер телефону дитини, проте ані мати відповідача, ані сам відповідач дитині не дзвонять. Позбавлення батьківських прав відповідача потрібно їй в тому числі для того, щоб оформити виїзд дитини за кордон без згоди батька.
Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву з підстав, які в ній викладені.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило.
В судовому засіданні представник третьої особи надав висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради щодо розв'язання спору та просив вирішити справу у відповідності до цього висновку.
Малолітній ОСОБА_5 під час з'ясування його думки в судовому засіданні пояснив, що йому вісім років, він вчиться у другому класі Бутовської школи в Бєлгородській області. Він живе з мамою ОСОБА_3 та батьком ОСОБА_6 в селищі Тамарівка Бєлгородської області в приватному чотирикімнатному будинку. ОСОБА_4 був його батьком, але останній раз він його бачив лише 2 роки тому в м. Сєвєродонецьку, вони разом гуляли. Після цього ОСОБА_4 йому не телефонував, будь-яких подарунків не дарував, зі святами не вітав.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Позивач не заперечувала проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання.
У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, з'ясувавши думку дитини, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно із копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, виданого 07 листопада 2009 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Сєвєродонецького міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_5 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 1009. При цьому, батьком дитини записаний ОСОБА_4, а матір'ю - ОСОБА_7.
З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2, виданого 05 вересня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєвєродонецького міського управління юстиції у Луганській області вбачається, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 05 вересня 2014 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 394. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8.
Із змісту довідки № 58 від 23.03.2018 року, виданої Бутовською середньою загальноосвітньою школою Яковлівського району Белгородської області, вбачається, що ОСОБА_5 навчається у вказаній школі в 2 класі, дата початку навчання у школі 01 вересня 2016 року. За час навчання у школі вихованням дитини займається мати та вітчим. ОСОБА_4 не відвідує батьківські збори, не приймає участі в учбово-виховальному процесі, вихованням дитини не займається.
Відповідно до висновку Сєвєродонецької міської ради про позбавлення батьківських прав № 2041 від 18.04.2018 року про недоцільність позбавлення батьківських прав, надання висновку про позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 на даному етапі вважається не доцільним. Виходячи із назви та змісту цього висновку, а також виходячи з пояснень представника Органу опіки та піклування, наданих в судовому засіданні, вказаний висновок є висновком про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 станом на час розгляду справи.
Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Відповідно до пунктів 16, 18 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.
На думку суду, позбавлення батьківських прав, які вірно вказано у вищезазначеній постанові Пленуму ВСУ, є крайнім заходом, який застосовується у виняткових випадках та виключно тоді, коли невиконання батьківських обов'язків зумовлено винною та усвідомленою поведінкою одного з батьків, що негативно впливає на фізичний, духовний, психологічний розвиток дитини як складові її виховання.
Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Отже, у справі про позбавлення особи батьківських прав на підставі п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України позивач має довести наявність одночасної сукупності таких обставин стосовно відповідача:
1) відповідач не виконує своїх обов'язків по вихованню дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя;
2) така поведінка відповідача є винною та усвідомленою;
3) така поведінка відповідача призводить до негативного впливу на фізичний, духовний, психологічний розвиток дитини як складові її виховання.
В даній справі в якості підстав для позбавлення відповідача батьківських прав позивач фактично надала лише дві категорії доказів, а саме докази несплати позивачем аліментів на утримання дитини та докази невідвідування позивачем місця навчання дитини в Російській Федерації.
Суд враховує, що позивач та дитина сторін щонайменше з вересня 2016 року проживають в Російській Федерації, адже згідно із довідкою з місця навчання дитини, вона відвідує навчальний заклад в Російській Федерації з вересня 2016 року. При цьому, в судовому засіданні позивач самостійно повідомила про те, що влітку 2016 року відповідач надав нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон.
Тобто, відповідач не відвідує місце навчання дитини в Російській Федерації з об'єктивних причин, а саме з причин проживання відповідача в іншій країні (в Україні) та з причин відсутності у нього інформації про точне місце проживання та місце навчання дитини в Російській Федерації. Доказів на користь наявності у відповідача інформації про точне місце проживання та місце навчання дитини в Російській Федерації до суду надано не було. При цьому, навіть в разі обізнаності відповідача про точне місце проживання та місце навчання дитини в Російській Федерації, поїздки відповідача до цієї країни з метою відвідування місця навчання дитини потребуватимуть від відповідача значних матеріальних та часових витрат, що виключає винну поведінку відповідача у невідвідуванні місця навчання дитини, яка була вивезена на проживання до іншої країни з ініціативи матері.
Суд враховує думку малолітнього сина сторін, який пояснив, що ОСОБА_4 останній раз його бачив лише 2 роки тому в м. Сєвєродонецьку, вони разом гуляли. Після цього ОСОБА_4 йому не телефонував, будь-яких подарунків не дарував, зі святами не вітав. Разом з тим, суду не було надано жодних доказів того, що позивач при від'їзді в 2016 році разом із сином до Російської Федерації повідомила відповідачу свій контактний номер телефону в Російській Федерації або контактний номер телефону сина. Отже, суду не надано доказів того, що відповідач має можливість зателефонувати сину, привітати його із святом чи днем народження тощо.
Несплата відповідачем аліментів на утримання дитини в даному випадку не має жодного значення для правильного вирішення справи, з огляду на таке.
Пункт 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає можливість позбавлення судом батьківських прав, якщо особа ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.
Вихованням є процес залучення особистості до засвоєння вироблених людством цінностей, створення сприятливих умов для реалізації нею свого природного потенціалу та творчого ставлення до життя, спрямований на утвердження суспільно значущих норм і правил поведінки особистості. Процес виховання є двостороннім (обов'язкова взаємодія (вихователя і вихованця) та виявляється в піклуванні про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, наданні дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, створенні умов для отримання дитиною освіти, тощо.
Отже, сплата аліментів не є способом виконання обов'язку по вихованню дитини, в той час як факт несплати аліментів сам по собі не свідчить про ухилення особи від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Несплата аліментів може підтверджувати ухилення особи від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, лише якщо така несплата відбувається свідомо, за наявності у платника об'єктивної можливості сплачувати аліменти, з метою позбавлення дитини матеріальних засобів до існування та негативного впливу на дитину. В даному випадку позивачем не було надано доказів того, що несплата відповідачем аліментів відбувається свідомо, за наявності у відповідача об'єктивної можливості сплачувати аліменти, з метою позбавлення дитини матеріальних засобів до існування та негативного впливу на дитину.
Підсумовуючи викладене, суд вважає, що в даному випадку позивачем та її представником не надано достатніх доказів для підтвердження винної поведінки відповідача, свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов'язками, що негативно впливає на розвиток дитини, у зв'язку із чим у задоволенні позову належить відмовити.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що у задоволенні позову було відмовлено, в той час як третя особа або відповідач не заявили про наявність у них будь-яких судових витрат.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд -
Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про позбавлення батьківських прав, третя особа Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено та підписано 19 квітня 2018 року.
Суддя Д.Б. Баронін