Постанова

іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 759/7583/16-ц

провадження № 61-1607св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

стягувач - «NIBULON S. А.»,

боржник - Публічне акціонерне товариство «Компанія «Райз»,

суб'єкт оскарження - державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихін СергійВолодимирович,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу «NIBULON S. А.» на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року, постановлену у складі судді Миколаєць І. Ю., та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2016 року, постановлену у складі суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Андрієнко А. М.,

ВСТАНОВИВ:

30 травня 2016 року стягувач «NIBULON S. A.» звернувся зі скаргою на бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. Посилався на те, що 25 травня 2016 року до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України подана заява про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 759/16206/14-ц, виданого 25 травня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання ухвали Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року, якою визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 №4323 А(і). У вказаній заяві стягувач просив державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника - Публічного акціонерного товариства «Компанія Райз» (далі - ПАТ «Компанія Райз») та оголосити заборону на його відчуження.

27 травня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіним С. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51256578 з виконання вказаного виконавчого документа без прийняття рішення щодо заяви про накладення арешту на майно та кошти боржника і оголошення заборони на його відчуження, що суперечить, на думку заявника, положенням пунктів 5 та 6 статті 11, частини третьої статті 19, частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, та пункту 4.1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 № 512/5, зареєстрованої за № 489/20802.

Вказаною бездіяльністю державний виконавець порушив право стягувача на отримання присуджених з боржника грошових коштів у порядку, передбаченому п. 3.6 зазначеної Інструкції.

На підставі викладеного просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В., що полягає у залишенні без розгляду заяви стягувача від 25 травня 2016 року про відкриття виконавчого провадження в частині накладення арешту на майно та кошти боржника, оголошення заборони на його відчуження при відкритті виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 759/16206/14-ц, виданого 25 травня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва, невинесенні про це відповідних постанов і ненаправленні їх банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна, органам, що ведуть Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, органам, передбаченим частиною 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Також просив зобов'язати старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіна С. В. або іншу посадову особу розглянути заяву стягувача «NIBULON S. A.» від 25 травня 2016 року в частині накладення арешту на майно та кошти боржника і оголошення заборони на його відчуження в межах суми стягнення, яка включає: 17 536 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 14 січня 2016 становить 414 585 410, 56 грн; складні проценти на цю суму, що розраховуються щоквартально за ставкою 4 % з дати невиконання зобов'язань - 11 січня 2011 року і до дати повної сплати відшкодованих збитків; 53 594, 85 фунтів стерлінгів, що за офіційним курсом НБУ становить 1 826 821, 68 грн, про що винести відповідні постанови, як передбачено частиною другою статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, та пунктом 4.1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, копії яких надіслати органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна та Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, іншим органам, передбаченим частиною другою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, сторонам виконавчого провадження та банкам й іншим фінансовим установам.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року у задоволенні скарги відмовлено. Суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на майно та кошти боржника одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження є правом державного виконавця, а не його обов'язком.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2016 року апеляційну скаргу «NIBULON S. А.» відхилено, ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року залишено без змін з підстав її відповідності вимогам закону.

У жовтні 2016 року стягувач «NIBULON S. А.» звернувся з касаційною скаргою, у якій просить ухвали суду першої та апеляційної інстанцій скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення скарги на бездіяльність державного виконавця, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовляючи у задоволенні скарги, порушили вимоги частини першої статті 6, статей 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження.

Зокрема, судами не застосовано частину першу статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, відповідно до якої державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, та залишено поза увагою доводи заявника про те, що державним виконавцем при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження № 51256578 від 27 травня 2016 року безпідставно не використані в повному обсязі надані йому законом права - не винесені постанови про арешт коштів та майна боржника, чим порушено права стягувача.

Заявник вказує, що відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Заявник вважає помилковими висновки суду про виникнення у державного виконавця обов'язку накладати арешт на кошти та майно боржника лише після спливу строку для самостійного виконання рішення відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, оскільки згідно з частиною першою статті 6 та частиною другою статті 25 цього Закону за наявності заяви стягувача про накладення арешту на майно та кошти боржника державний виконавець зобов'язаний використати надане йому законом право та одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження винести постанову про накладення арешту на майно та кошти боржника.

Суди, на думку заявника, не перевірили, чи призвела оскаржувана бездіяльність державного виконавця до порушень прав стягувача, передбачених статтями 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, та не звернули уваги на те, що цей Закон не наділяє державного виконавця правом залишити заяву стягувача про арешт майна боржника без розгляду, а також на те, що бездіяльністю державного виконавця порушено права стягувача на накладення арешту на майно і кошти боржника одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження.

Заявник зазначає, що судами не враховано, що, залишаючи без розгляду заяву стягувача від 25 травня 2016 року в частині накладення арешту на кошти та майно боржника, державний виконавець допустив невиправдану затримку виконання рішення, чим порушив статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Інші учасники справи заперечень на касаційну скаргу станом на час розгляду справи не надали.

Касаційне провадження за касаційною скаргою «NIBULON S. А.» відкрито ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 9 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, визначено, що виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною першою статті 11 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до частини третьої статті 19 Закону у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Частиною першою статті 25 Законупередбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Протягом трьох робочих днів з дня надходження виконавчого документа державний виконавець виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (частина друга статті 25 Закону).

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції Закону, чинній на час відкриття виконавчого провадження, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Пункт 4.1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5 у редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, встановлює, що, розпочинаючи виконання рішення про стягнення коштів, державний виконавець зобов'язаний винести постанову відповідно до частини другої статті 57 Закону. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборон на його відчуження.

Відповідно до частин першої та другої статті 57 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова на виноситься під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Судами встановлено, що ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 січня 2016 року визнано та надано дозвіл на примусове виконання на території України рішення апеляційної колегії арбітражного суду Міжнародної організації торгівлі зерном та кормами GAFTA від 23 травня 2014 року № 4323 А(і), згідно з яким рішення арбітражного суду першого рівня змінюється відповідно до висновків цього рішення. Продавці - ПАТ «Компанія «Райз» повинні сплатити покупцям-відповідачам - «NIBULON S. A.» 17 536 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ гривні щодо долара США станом на 14 січня 2016 року становить 414 585 410, 56 грн, в якості відшкодування збитків, а також складні проценти на цю суму, що розраховуються щоквартально за ставкою 4 % з дати невиконання зобов'язань - 11 січня 2011 року до дати повної сплати відшкодування збитків, а також витрати на арбітраж в сумі 53 594, 85 фунтів стерлінгів, що за офіційним курсом НБУ гривні до фунта стерлінга станом на 14 січня 2016 року становить 1 826 821 грн 68 коп.

25 травня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва на виконання вказаного рішення суду видано виконавчий лист № 759/16206/14-ц.

25 травня 2016 року стягувач «NIBULON S. A.» звернувся до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України із заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання цього виконавчого листа, яка містила прохання накласти арешт на майно та кошти боржника і оголосити заборону на його відчуження, про що винести відповідні постанови.

27 травня 2016 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Мурихіним С. В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 51256578 та надано боржнику строк для самостійного виконання рішення до семи днів з моменту винесення постанови.

7 червня 2016 року державним виконавцем відповідно до статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно, що належить боржнику ПАТ «Компанія «Райз», у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суди мотивували свої ухвали тим, що частина друга статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» не зобов'язує державного виконавця одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накладати арешт на майно та кошти боржника, а лише встановлює право державного виконавця на підставі заяви стягувача вчинити такі дії. Також не встановлює вказана норма обов'язок державного виконавця виносити постанову про відмову у задоволенні заяви стягувача про накладення арешту на майно та кошти боржника при відкритті виконавчого провадження.

Обов'язок винести постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження відповідно до частини другої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» виникає у державного виконавця на наступний робочий дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення.

Також апеляційний суд зазначив, що доводи стягувача про порушення його права на своєчасне вирішення питання про накладення арешту на майно боржника є необґрунтованими, оскільки державним виконавцем відповідно до вимог статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» 7 червня 2016 року накладено арешт на все належне боржнику майно у межах суми стягнення.

Крім того, апеляційний суд вказав на відсутність підстав для зобов'язання державного виконавця розглянути заяву стягувача від 25 травня 2016 року в частині накладення арешту на майно боржника з огляду на те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 759/16206/14-ц, виданого 25 травня 2016 року Святошинським районним судом м. Києва, зупинено до закінчення касаційного провадження на підставі ухвали Верховного Суду України від 9 червня 2016 року про зупинення виконання ухвали Апеляційного суду міста Києві від 14 січня 2016 року.

За таких обставин доводи касаційної скарги заявника є аналогічні доводам, викладеним ним у апеляційній скарзі, відхилення яких апеляційний суд достатньо мотивував.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Посилання заявника на те, що відповідно до частини першої статті 6 та частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний за наявності заяви стягувача про накладення арешту на майно та кошти боржника використати надане йому право та одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження винести постанову про накладення арешту на майно та кошти боржника, є безпідставними та спростовуються змістом вказаних норм та статті 57 цього Закону, пункту 4.1.8 Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про порушення державним виконавцем передбачених статтями 19, 25 Закону України «Про виконавче провадження», статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (закріплює право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку) прав стягувача на розгляд його заяви про накладення арешту на майно та кошти боржника, задоволення такої заяви при відкритті виконавчого провадження і на своєчасне виконання рішення, оскільки стаття 19 Закону закріплює право стягувача у заяві про відкриття виконавчого провадження просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження, а стаття 25 Закону - право державного виконавця за такою заявою одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження накласти арешт і не встановлює обов'язку державного виконавця вчинити такі дії. При цьому апеляційним судом встановлено, що державним виконавцем виконано обов'язок щодо накладення арешту на майно боржника, визначений статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження», після закінчення строку на самостійне виконання боржником рішення.

Оскільки касаційний суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу «NIBULON S. А.» залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 1 вересня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак