Справа № 2-942/10
Провадження № 22-ц/801/290/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Цибульський О. Є.
Доповідач:Ковальчук О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 рокуСправа № 2-942/10м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчука О.В.,

суддів : Сала Т. Б., Якименко М. М.

за участі секретаря Кирилюк Л. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3, поданою її представником адвокатом ОСОБА_7, на ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, постановлену у цій справі 10 жовтня 2018 року у м. Могилів-Подільський суддею цього суду Цибульським О. Є., дати складання повного тексту судового рішення не відомо,

В С Т А Н О В И В:

В липні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого документа у справі № 2-942/2010 таким, що не підлягає виконанню, мотивованою тим, що в провадженні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 29 вересня 2010 року закрито провадження у справі у зв'язку з визнанням мирової угоди між сторонами, згідно з якою останній зобов'язався щомісячно перераховувати на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої доньки в розмірі 800 грн. до досягнення дитиною двадцяти трьох років. На підставі вказаної ухвали цим же судом 11 січня 2012 року було видано виконавчий лист, який, як вважає заявник, виписано помилково, оскільки ухвала про затвердження мирової угоди на його думку не є виконавчим документом, тому що провадження у справі було закрите, а порушення виконання умов мирової угоди вирішується в судовому порядку шляхом подання позовної заяви.

Крім того, враховуючи, що поняття рішення суду та судове рішення не є тотожними(є різними формами судового рішення), а законодавець пов'язує виконання рішення щодо стягнення аліментів при наявності саме рішення суду, на підставі якого стягуються аліменти, а не ухвали суду, тому як вважає заявник, виконавчий лист виписано помилково.

Пославшись на вказані обставини, заявник просив визнати названий виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню, оскільки виданий помилково.

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року визнано виконавчий лист № 2-942/2010 виданий 11 січня 2012 року Могилів-Подільським міськрайонним судом Вінницької області таким, що не підлягає виконанню, оскільки виданий помилково.

Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, ОСОБА_3., посилавшись на не повне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, а у задоволенні заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню відмовити.

Відповідно до свідоцтва про шлюб НОМЕР_1 від 28 жовтня 2017 року ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила прізвище на ОСОБА_3 (а. с. 56).

Відзив на апеляційну скаргу надійшов 11 грудня 2018 року о 09 год. 47 хв, з якого вбачається, що відповідач оскаржувану ухвалу вважає законною, а тому просить апеляційний суд залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, ухвала суду цим вимогам у повній мірі не відповідає, тому апеляційний суд з огляду на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, перевіривши його законність і обґрунтованість не тільки у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.

Положеннями ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Задовольняючи заяву ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що підставою для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню є видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа.

Із такими висновками суду не можна погодитись, оскільки суд дійшов їх із порушенням норм процесуального права та неправильно застосувавши норми матеріального права з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що 10 вересня 2010 року ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання у розмірі 1500 грн щомісячно, до досягнення дитиною двадцяти трьох років (а. с. 1).

29 вересня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, керуючись ст. 175 ЦПК України, у чинній на той час редакції, уклали мирову угоду, згідно з умовами якої останній зобов'язався щомісячно перераховувати на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 800 грн. щомісячно, до досягнення дитиною двадцяти трьох років (а. с. 9).

Ухвалою Могилів-Подільського міськрайонного суду від 29 вересня 2010 року визнано цю мирову угоду, провадження у справі закрито (а. с. 11).

На підставі вказаної ухвали Могилів-Подільським міськрайонним судом 11 січня 2012 року було видано виконавчий лист (а. с. 20).

Відповідно до постанови державного виконавця Могилів-Подільського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 03 серпня 2018 року у виконавчому провадженні № 30718647 з виконання виконавчого листа № 2-942, виданого Могилів-Подільським міськрайонним судом 11 січня 2012 року, встановлено, що у ОСОБА_4 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 03 серпня 2018 року за період з 13 січня 2012 року по 30 квітня 2015 року становить 31690 грн 32 коп. (а. с. 34).

Таким чином, враховуючи вказані умови мирової угоди та вчинені після її укладення процесуальні і виконавчі дії, не відповідає фактичним обставинам справи висновок суду про те, що укладена між сторонами мирова угода не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання.

Статтею 48 Конституції України передбачено, що кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

У статті 129-1 Конституції України закріплено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є обов'язковість судового рішення.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є обов'язковість судового рішення (п. 7 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

За правилам статті 175 ЦПК України (в редакції, чинній на момент затвердження місцевим судом мирової угоди та видачі виконавчого листа) мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову.

У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Пунктом 2 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент визнання місцевим судом мирової угоди) та п. 2 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент видачі виконавчого листа) було передбачено, що відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом.

Вимоги до виконавчого документа закріплено у ст. 19 та ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в редакціях, чинних на момент визнання(затвердження) місцевим судом мирової угоди та видачі виконавчого листа відповідно.

Однією з підстав відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження є невідповідність виконавчого документа вимогам, передбаченим ст. ст. 19 (ст. 18) Закону (п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», в редакціях, чинних 29 вересня 2010 року та 11 січня 2012 року).

Пунктом 5 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 21 квітня 1999 року) було передбачено, що мирові угоди, які затверджені судом, відносяться до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Однак Законом України від 18 листопада 2003 року № 1255 «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» положення п. 5 ст. 3 Закону виключено.

Отже, на момент постановлення ухвали суду про визнання мирової угоди (29 вересня 2010 року) та видачі виконавчого листа (11 січня 2012 року) зазначена мирова угода не відносилась до рішень, що підлягають виконанню державною виконавчою службою.

Водночас, системний аналіз зазначених норм дає змоги дійти висновку, що у разі невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. При цьому, на підставі укладеної між сторонами мирової угоди, у останніх виникають цивільно-правові зобов'язання, отже у випадку ухилення однієї зі сторін від добровільного виконання умов мирової угоди, інша сторона може вчиняти дії для виконання судового рішення.

Разом з тим, у випадку невиконання однією зі сторін зобов'язань за умовами мирової угоди, визнаної(затвердженої) судом, отримання заінтересованою особою виконавчого листа та звернення його до виконання, а не звернення до суду з позовом про спонукання до виконання такої мирової угоди, не звільняє боржника від обов'язку виконати судове рішення, а відтак не є підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню.

Крім того апеляційним судом також враховується наступне.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

В доповнення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Горнсбі проти Греції» (№ 18357/91, п. 40) вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу- у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення апеляційної скарги, а тому це рішення в законній силі залишатись не може та відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з прийняттям постанови про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником адвокатом ОСОБА_7, задовольнити, ухвалу Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 10 жовтня 2018 року скасувати.

У задоволенні заяви ОСОБА_4, поданої його представником ОСОБА_10, про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відмовити.

Постанова набирає законної сили із дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Ковальчук

Судді : Т. Б. Сало

М. М. Якименко

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2018 року.