Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа №501/4939/15-ц

провадження № 61-2154св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2017 року в складі судді Пушкарського Д. В. та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Комлевої О. С., Кравця Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору удаваним, розірвання договору, визнання договору недійсним, скасування державної реєстрації та визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач указувала, що в 2000 році придбала квартиру АДРЕСА_1, в якій проживає по теперішній час. У зв'язку з тим, що вона є особою з інвалідністю першої групи та особою похилого віку, у 2010 році вона та її онук ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу, за умовами якого ОСОБА_5 придбав у власність спірну квартиру. Під час укладення цього договору сторони досягли домовленості про довічний догляд за позивачем з боку онука, тобто фактично укладався договір довічного утримання.

ОСОБА_5 перестав здійснювати догляд за нею, а квартиру подарував своїй родичці ОСОБА_6, яка також зобов'язувалась здійснювати за нею догляд. Посилаючись на те, що відповідачі не виконали своїх обіцянок, уточнивши позовні вимоги, позивач просила поновити строк звернення до суду, визнати договір купівлі-продажу квартири укладений нею та ОСОБА_5 удаваним, визнати цей договір договором довічного утримання, розірвати договір довічного утримання, визнати недійсним договір дарування квартири укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_6, скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру, визнати за ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Поновлено строк на звернення до суду позивачу; визнано договір купівлі-продажу квартири у буд. АДРЕСА_1, від 10 серпня 2010 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_5, удаваним; визнано цей договір купівлі-продажу договором довічного утримання; розірвано зазначений договір; визнано недійсним договір дарування спірної квартири, укладений ОСОБА_5 та ОСОБА_6; скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_6 на спірну квартиру та визнано за ОСОБА_4 право власності на цю квартиру.

Рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю підстав для поновлення позивачу строку звернення до суду з позовом. У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 гроші за квартиру не отримувала, і цю обставину не заперечує відповідач ОСОБА_5, сторони домовились про довічний догляд позивача, тому цей договір за своєю правовою природою є договором довічного утримання, якій підлягає розірванню у зв'язку з невиконанням відповідачем ОСОБА_5 обов'язків по утриманню позивача. Оскільки у період дії договору довічного утримання відповідач не мав права відчужувати спірну квартиру, договір дарування, укладений між відповідачами, підлягає визнанню недійсним. У зв'язку з тим, що записи про державну реєстрацію права власності скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними, вимоги позивача про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_7 підлягають задоволенню.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а доводи апеляційної скарги про порушення прав відповідача є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення.

У січні 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Касаційна скарга мотивована тим, що суди неправомірно поновили позивачу строк звернення до суду з позовом та не звернули уваги на те, що спірна квартира не була єдиним житлом позивача.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

19 березня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що 10 серпня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1.

Кошти за договором позивач не отримувала.

21 березня 2011 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_6 спірну квартиру.

25 березня 2011 року ОСОБА_6 зареєструвала прав власності на спірну квартиру.

Станом на день розгляду справи позивач проживала в спірній квартирі, є особою з інвалідністю першої групи, потребує стороннього догляду, сплачує квартирну плату та комунальні послуги.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 зазначала, що договір є удаваним, оскільки він укладений за умови, що відповідач буде здійснювати за нею догляд, коштів за вказану квартиру від відповідачки вона не отримала, продовжує проживати у квартирі та сплачувати комунальні послуги.

Відповідно до статті 203 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Установивши, що позивач кошти за квартиру не отримувала, квартиру за договором купівлі-продажу відповідачу ОСОБА_5 не передавала, відповідач зобов'язувався надавати позивачу довічний догляд, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що фактично між сторонами укладено договір довічного утримання.

Ураховуючи те, що відповідач ОСОБА_5 усупереч укладеного між сторонами договору не виконав зобов'язань щодо довічного утримання позивача, суди обґрунтовано задовольнили позов ОСОБА_4 про розірвання договору довічного утримання та визнання за позивачем права власності на спірну квартиру.

Оскільки відповідно до статті 754 ЦК України набувач не має права до смерті відчужувача продавати, дарувати, міняти майно, передане за договором довічного утримання, висновок судів попередніх судових інстанцій про визнання недійсним договору дарування, укладеного між відповідачами, є правильним.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Суди розглянули дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 05 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат