ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1040/18 Справа № 200/9231/17 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, визнання права власності

за апеляційною скаргою Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради

на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

06 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення неустойки. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що 13 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Попередній договір. Відповідно до вказаного Договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов'язались у строк не пізніше 12 листопада 2015 року на умовах, встановлених Попереднім договором, укласти основний договір оренди нерухомого майна - гаражів, розташованих у АДРЕСА_1, для чого Сторони зобов'язались виконати всі юридичні та інші дії, необхідні для укладення договору. Відповідно до п. 3 Попереднього договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_2 документи, що підтверджують його право власності на нерухоме майно, яке є предметом Попереднього договору (технічний паспорт, витяг з реєстру прав власності, інші документи, які посвідчують право власності). У визначений термін укладення договору оренди не відбулось. Позивач вважає, що укладення договору оренди не відбулось з вини відповідача, а тому відповідно до п. 7 укладеного Попереднього договору просить стягнути з відповідача розмір неустойки в розмірі 500,00 грн. 20.06.2017 року позивач уточнив позовні вимоги, в обґрунтування їх змін, посилалася на необхідність захисту свого цивільного права у зв'язку з наявністю сумнівів щодо відповідності нерухомого майна чинним будівельним нормам та належності його на праві власності позивачу, просив суд стягнути суму неустойки та визнати за ним право власності на нерухоме майно - індивідуальні гаражі по АДРЕСА_1 (а.с.а.с.2-3,18-19).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки, визнання права власності- задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500,00 грн. в якості неустойки за ухилення від укладення договору.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - індивідуальні гаражі по АДРЕСА_1. (а.с.20-21).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - індивідуальні гаражі по АДРЕСА_1 та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.25-32).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - індивідуальні гаражі по АДРЕСА_1, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду в оскарженій частині слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до частини 1,3,5 статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинни будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом 1 інстанції було встановлено, що 13 вересня 2015 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Попередній договір.

Відповідно до вказаного Договору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зобов'язались у строк не пізніше 12 листопада 2015 року на умовах, встановлених Попереднім договором, укласти основний договір оренди нерухомого майна - гаражів, розташованих у АДРЕСА_1, для чого Сторони зобов'язались виконати всі юридичні та інші дії, необхідні для укладення договору.

Відповідно до п. 3 Попереднього договору ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання надати ОСОБА_2 документи, що підтверджують його право власності на нерухоме майно, яке є предметом Попереднього договору (технічний паспорт, витяг з реєстру прав власності, інші документи, які посвідчують право власності).

Згідно п. 7 укладеного Попереднього договору сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення основного договору на умовах, передбачених Попереднім договором, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням. Розмір неустойки за ухилення від укладення Основного договору складає 500,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що відповідачу на праві власності належать індивідуальні гаражі по вулиці Караваєва 26Г у м. Дніпрі, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Однак, із вказаними висновками суду у повній мірі погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно та з порушенням норм матеріального й процесуального права.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Отже, представницьким органом, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади м. Дніпро, є Дніпровська міська рада.

Відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов'язаних із встановленням належності відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що відповідно до листа Дніпровської міської ради від 10.01.2018 року №12/14-3, жодним фізичним та юридичним особам земельна ділянка за адресою: м. Дніпро, вул. Караваєва, буд. 26Г на праві власності або праві користування не належить.

Відповідно до листа управління ДАБК Дніпровської міської ради від 10.01.2018 року №14/15, вбачається, що відсутні дозвільні документи щодо нерухомого майна за позивачем.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності на спірні будівлі за позивачем та відповідачем на час укладання договору не зареєстровано, вперше таке право зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі оскаржуваного рішення суду.

Тобто, спірний об'єкт нерухомого майна до ухваленні оскаржуваного рішення ні за ким не було зареєстровано, збудований самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування ані позивачу, ані відповідачу, а земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра.

Позовні вимоги до Дніпровської міської ради не заявлялись, оскільки саме права Дніпровської міської ради зачіпляються рішенням суду, як власника самовільно забудованої земельної ділянки.

Також, не залучено до участі у справі Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, Управління державного архітектурно -будівельного контролю Дніпровської міської ради.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визнання за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно - індивідуальні гаражі по АДРЕСА_1, відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, що не позбавляє ОСОБА_1 права звертатися з відповідним позовом до належного відповідача у передбачений законом спосіб та порядок.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню понесені судові витрати у сумі 960,00 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, Державної архітектурно-будівельної інспекції України, Управління державного архітектурно-будівельного контролю Дніпровської міської ради - задовольнити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2017 року в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно - індивідуальні гаражі по АДРЕСА_1 - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності - відмовити

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 960,00 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: