Постанова

Іменем України

18 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 538/1011/17

провадження № 61-9936св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз»,

третя особа - профспілковий комітет Лохвицького управління експлуатації газового господарства публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року в складі судді Алтухової О. С., та на постанову апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2017 року в складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Полтавагаз» (далі - ПАТ «Полтавагаз»), третя особа - профспілковий комітет Лохвицького управління експлуатації газового господарства ПАТ «Полтавагаз», про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що 08 липня 2015 року його звільнено з посади сторожа Лохвицького району газопостачання ПАТ «Полтавагаз» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року частково задоволено його позов, визнано звільнення незаконним, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення від 08 липня 2015 року, поновлено його на посаді сторожа, стягнуто 19 450, 20 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулу та 1 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Посилаючись на те, що його поновлено на роботі лише 23 березня 2017 року після розгляду касаційної скарги ПАТ «Полтавагаз» на рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року, позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в період з 10 березня 2016 року до 22 березня 2017 року та 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з 25 квітня 2016 року до 15 березня 2017 року не можна вважати затримкою виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року ПАТ «Полтавагаз», оскільки виконання цього рішення зупинено ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до закінчення касаційного розгляду даної справи. Щодо затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі з 10 березня 2016 року до зупинення його виконання ухвалою Вищого спеціалізованого суду України та відшкодування моральної шкоди, то позивач пропустив тримісячний строк на звернення до суду із зазначеним позовом.

Постановою апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постанова апеляційного суду мотивована відсутністю підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки воно ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

У лютому 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та задовольнити його позов. Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року в справі № 6-1395цс15 про те, що стягнення заробітної плати та всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору не обмежується будь-яким строком, не врахували поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом, не встановили фактичні обставини у справі.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 20178 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

12 березня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що наказом від 08 липня 2015 року ОСОБА_4 звільнено з посади сторожа Лохвицького району газопостачання ПАТ «Полтавагаз» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року визнано незаконним звільнення ОСОБА_4 з роботи, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення від 08 липня 2015 року № 54-к, поновлено ОСОБА_4 на посаді сторожа Лохвицького району газопостачання ПАТ «Полтавагаз», стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 19 450,20 грн та 1000 гривень моральної шкоди.

ПАТ «Полтавагаз» оскаржило рішення апеляційного суду, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року до закінчення касаційного розгляду.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року касаційна скарга ПАТ «Полтавагаз» відхилена, рішення апеляційного суду залишено без змін. Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ отримана відповідачем 15 березня 2017 року, а позивачем 14 березня 2017 року.

20 березня 2017 року відповідач надіслав ОСОБА_4 листа із запрошенням до Лохвицького району газопостачання ПАТ «Полтавагаз» з трудовою книжкою для поновлення на роботі. 21 березня 2017 року позивач отримав лист, а 23 березня 2017 року подав заяву про поновлення на роботі по рішенню суду, того ж дня виданий наказ № 29-к-1 про прийняття ОСОБА_4 на роботу.

За змістом статті 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання цього рішення.

Ураховуючи те, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 квітня 2016 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року, яким поновлено на роботі позивача та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, висновок судів попередніх судових інстанцій про те, що зазначені обставини не можуть вважатись затримкою власником або уповноваженим ним органом виконання рішення суду, є правильним.

Відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Оскільки позивача поновлено на роботі 23 березня 2017 року, а з позовом до суду він звернувся лише 20 жовтня 2017 року, суди дійшли обґрунтованого висновку про пропущення позивачем тримісячного строку, передбаченого частиною першою статті 233 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не врахували висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16, не заслуговують на увагу, оскільки підставою звернення до суду ОСОБА_5 є виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, в той час як у вказаній постанові Верховного Суду України міститься висновок про те, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці, звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить та усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору не обмежується будь-яким строком.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права.

Суди розглянули дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Лохвицького районного суду Полтавської області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Полтавської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат