Постанова

Іменем України

17 жовтня2018 року

м. Київ

справа № 752/2074/16-ц

провадження № 61-28950 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Інвестбуд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року у складі судді Колдіної О. О. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова установа «Інвестбуд» (далі - ТОВ «ФУ «Інвестбуд»), про захист прав споживача та зобов'язання внести зміни до умов договору.

На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 25 грудня 2006 року між ним (Довіритель) та ТОВ «ФУ «Інвестбуд» (Управитель) було укладено договори

№ 07А/12-09 та № 07Б/12-05 про участь у Фонді фінансування будівництва (далі - ФФБ) житла по АДРЕСА_1 у м. Києві.

На виконання пунктів 1.1, 1.2, 1.3 вищевказаних договорів та з метою отримання у власність закріплених об'єктів інвестування, він передав Управителю в управління, а останній прийняв грошові кошти на фінансування будівництва об'єктів інвестування у споруджуваному житловому комплексі, що розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про участь у ФФБ виду А за програмою ЗАТ «Побутрембуд» від 26 грудня 2006 року та свідоцтвом про участь у ФФБ виду А за програмою ЗАТ «Побутрембуд» від 19 січня 2007 року.

Для повного виконання своїх зобов'язань за договорами № 07А/12-09 та

№ 07Б/12-05, вклавши у об'єкти інвестування частину власних коштів, 18 січня 2007 року між позивачем (Позичальник) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір кредиту

№ 42.07-07/09 та договір кредиту № 42.07-07/010, за умовами яких позичальнику було видано відповідно 105 413,00 та 104 099,00 доларів США, під 13.2 проценти річних, строком до 17 січня 2029 року.

Цільове призначення залучених кредитних коштів: фінансування будівництва (інвестування) житла відповідно до договору № 07А/12-09 про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року та договору № 07Б/12-05 про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року, що укладені між позичальником та ТОВ «ФУ «Інвестбуд», та договору відступлення майнових прав на нерухомість № 07А/18у від 26 грудня 2006 року і договору відступлення майнових прав на нерухомість № 07Б/05у від 26 грудня 2006 року відповідно, укладених між позичальником та ТОВ «ФУ «Інвестуд».

З метою забезпечення зобов'язань за кредитними договорами, між сторонами також було підписано іпотечні договори, предметами яких є проінвестоване позивачем житло.

18 січня 2007 року між позивачем, АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», ТОВ «ФУ «Інвестбуд» укладено додаткові угоди №1 до договорів про участь у Фонді фінансуванні будівництва від 25 грудня 2006 року, якими закріплено два варіанти задоволення вимог кредитора щодо повернення кредитних коштів: повернення їх Управителем ФФБ або шляхом звернення стягнення на майнові права на об'єкт інвестування.

Посилаючись на те, що прийнявши на себе шляхом укладення додаткових угод № 1 до кредитних договорів зобов'язання щодо дій у рамках зміненого порядку повернення кредитних коштів, ПАТ «Укрсоцбанк» відмовляється привести умови кредитних договорів щодо повернення кредиту відповідно до укладених додаткових угод, ОСОБА_1 просив захистити його право як споживача банківських послуг шляхом внесення змін до кредитних договорів, а саме:

- внести у статтю 7 договору кредиту № 42.07-07/09 від 18 січня 2007 року пункт 7.9 наступного змісту: «визнати такою, що врегульовує кредитні цивільно-правові відносини між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», які виникли на підставі даного договору кредиту, додаткову угоду № 1 від 18 січня 2017 року, укладену між тими ж сторонами, а також

ТОВ «ФУ «Інвестбуд» до договору № 07А/12-09 від 25 грудня 2006 року, підписаного ОСОБА_1 та ТОВ «ФК «Інвестбуд». У випадку, якщо дана додаткова угода суперечить умовам цього договору кредиту, керуватись умовами, викладеними у цій додатковій угоді № 1 від 18 січня 2006 року».

- внести у статтю 7 договору кредиту № 42.07-07/10 від 18 січня 2007 року пункт 7 наступного змісту: «визнати такою, що врегульовує кредитні цивільно-правові відносини між ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк», які виникли на підставі даного договору кредиту, додаткову угоду № 1 від 18 січня 2017 року, укладену між тими ж сторонами, а також

ТОВ «ФУ «Інвестбуд» до договору № 07Б/12-05 від 25 грудня 2006 року, підписаного ОСОБА_1 та ТОВ «ФУ «Інвестбуд». У випадку, якщо дана додаткова угода суперечить умовам цього договору кредиту, керуватись умовами, викладеними у цій додатковій угоді № 1 від 18 січня 2006 року».

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що додаткові угоди № 1 до договорів № 07А/12-09 та № 07Б/12-05 про участь у ФФБ від 25 грудня 2006 року є договорами забезпечення виконання позивальником умов кредитного договору, встановлюють способи забезпечення виконання позичальником узятих на себе зобов'язань, а тому не є такими, що змінюють умови кредитних договорів. Право вибору способу задоволення вимог, обумовлених невиконанням чи неналежним виконанням позивачем кредитних договорів та договорів про участь у ФФБ належить виключно кредитору. Крім того позивач не навів обумовлених статтями 651, 652 ЦК України підстав для внесення змін до договорів за рішенням суду.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суду виходив з того, що визначення відповідно до додаткових угод варіантів повернення відповідачу кредитних коштів, не створює правових підстав, необхідних для прийняття судом рішення про зміну умов основних договорів. Крім того Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до регулювання спорів у кредитних правовідносинах, лише у тому випадку, якщо його підставою є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо.

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від

30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня

2017 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій аналізуючи положення основних договорів та додаткових умов до них безпідставно визначили умови кредитних договорів такими, що мають юридичну зверхність над умовами додаткових договорів, чим необгрунтовано збільшили обсяг прав відповідача щодо вибору способу повернення кредитних коштів понад визначені пунктами 1.8 додаткових угод № 1 до договорів про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року: або шляхом їх стягнення з Управителя, або шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зазначив, що укладаючи додаткові угоди № 1, які є невід'ємними частинами договорів про участь у ФФБ, він мав законні сподівання очікувати, що кредитні кошти будуть стягнуті саме з Управителя, оскільки положення додаткових угод не визначають того, що ними закріплюється виключно додатковий спосіб забезпечення виконання позичальником своїх кредитних зобов'язань. Крім того суди не взяли до уваги, що між позивачем та відповідачем протягом одного дня фактично укладено два правочини, які по різному урегульовують договірні правовідносини сторін у частині порядку погашення кредитного зобов'язання

Станом на момент розгляду цієї справи відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скаргаОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 25 грудня 2006 року між

ОСОБА_1, як Довірителем, та ТОВ «ФУ «Інвестбуд», як Управителем, укладені договори №07А/12-09, № 07Б/12-05 про участь у Фонді фінансування будівництва житла по АДРЕСА_1 та отримані свідоцтво про участь у ФФБ виду А за програмою ЗАТ «Побутрембуд» від 26 грудня

2006 року (договір № 2-2005 від 03 жовтня 2005 року) та свідоцтво про участь у ФФБ виду А за програмою ЗАТ «Побутрембуд» від 19 січня 2007 року (договір № 2-2005 від 03 жовтня 2005 року).

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2, 1.3 зазначених договорів Довіритель, визнаючи Правила Фонду фінансування будівництва виду «А» за програмою

ЗАТ «Побутрембуд», затвердженою протоколом зборів учасників

ТОВ «ФУ «Інвестбуд», передав Управителю в управління, а останній прийняв грошові кошти на фінансування будівництва об'єктів інвестування, закріплених за Довірителем у споруджуваному житловому комплексі, що розташований за будівельною адресою: АДРЕСА_1.

На виконання зобов'язань за договорами № 07А/12-09 та № 07Б/12-05 про участь у Фонді фінансування будівництва житла позивачем внесені грошові кошти за рахунок власних заощаджень, а інша частина за рахунок отриманих кредитів за кредитними договорами № 42.07-07/09 та № 42.07-07/010, укладеними 18 січня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк».

Відповідно до умов, передбачених пунктами 1.1 зазначених кредитних договорів, банк надав позичальнику кредит у розмірі 105 413,00 доларів США та 104 099,00 доларів США відповідно, зі сплатою 13,2 процентів річних, строком до 17 січня 2029 року.

Згідно пунктів 1.3 зазначених договорів на забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої іпотекою вимоги, кредитор укладає:

- у день укладення договору кредиту - з позичальником іпотечні договори, за умовами яких позичальник передає кредитору в іпотеку майнові права на незакінчені будівництвом квартири, що будуються за адресою: АДРЕСА_1, що належать позичальнику. Іпотечні договори підлягають нотаріальному посвідченню, а обтяження майнових прав на квартири іпотекою - реєстрації у Державному реєстрі іпотек у встановленому порядку.

- з позичальником та ТОВ «ФУ «Інвестбуд» додаткову угоду № 1 до договору № 07А/12-09 про участь у Фонді фінансування будівництва від

25 грудня 2006 року та додаткову угоду № 1 до договору відступлення майнових прав на нерухомість № 07А/18у від 26 грудня 2006 року, а також відповідно додаткову угоду № 1 до договору № 07Б/12-05 про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року та додаткову угоду № 1 до договору відступлення майнових прав на нерухомість

№ 07Б/05у від 26 грудня 2006 року.

На виконання умов Кредитного договору, між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір про передачу кредитору в іпотеку майнових прав на незакінчені будівництвом об'єкти інвестування, а також 18 січня 2007 року між банком, ТОВ «ФУ «Інвестбуд» та ОСОБА_1 укладено додаткові угоди № 1 до кожного з вищезгаданих договорів про участь у ФФБ від 25 грудня

2006 року

За змістом додаткових угод № 1 до договорів про участь у фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 pоку, сторони у пунктах 1.5, 1.6 погодили порядок дострокового припинення договорів про участь у ФФБ, у тому числі їх розірвання за ініціативою Управителя або Довірителя.

Відповідно до пункту 1.7 додаткових угод № 1, Довіритель зобов'язався належним і реальним чином виконувати договори кредиту; при цьому, сторони домовилися визнати таку умову договору як належне та реальне виконання довірителем договору кредиту істотною умовою цього Договору.

Порушення довірителем істотної умови цього договору - умови належного і реального виконання договору кредиту, є підставою для дострокового припинення дії додаткового договору № 1 та кредитного договору, що здійснюється у порядку, визначеному пунктами 1.8 додаткових угод № 1 до договорів про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року.

Банк вправі на власний розсуд обрати інший спосіб задоволення власних вимог, обумовлених невиконанням або неналежним виконанням Довірителем договору кредиту шляхом звернення стягнення на майнові права на об'єкт інвестування у порядку, визначеному відповідним іпотечним договором. У випадку початку процедури звернення Банком стягнення на майнові права на об'єкт інвестування банк позбавляється права вимоги дострокового припинення дії договору та повернення Управителем ФФБ коштів на користь банку в рахунок погашення заборгованості Довірителя по договору про надання кредиту (пункти 1.8 додаткових угод № 1 до договорів про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно частин першої та другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави для зміни умов договору.

За змістом частини п'ятої цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, таке положення може бути визнано недійсним або змінено.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»: умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Залишаючи без задоволення позов ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій обгрунтовано виходили з того, що доводи позивача про порушення його справ як споживача банківських послуг не підпадають під нормативне регулювання за Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки зазначений Закон застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15.

Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися нейстойкою, порукою, гарантією, заставою притриманням, завдатком.

Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

Аналіз зазначаної норми дає підстави для висновку щодо основне та додаткове (акцесорне) зобов'язання пов'язані між собою, унаслідок чого у кредитора виникає право вибору способу задоволення його вимог.

За змістом пунктів 1.3 договорів кредиту № 42.07-07/09 та № 42.07-07/010 сторони дійшли згоди, що на забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати процентів, можливих штрафних санкцій, кредитор укладає з позичальником та ТОВ «ФУ «Інвестбуд» додаткові угоди № 1 до договорів про участь у Фонді фінансування будівництва від

25 грудня 2006 року та додаткові угоди до договорів відступлення майнових прав на нерухомість.

Таким чином, ураховуючи сутність додаткових угод № 1 до договорів про участь у Фонді фінансування будівництва від 25 грудня 2006 року, та закріплений ними правовий механізм забезпечення прав кредитора у спірних правовідносинах, суди дійшли обгрунтованого висновку, що укладення між сторонами на забезпечення виконання основного зобов'язання додаткових угод до договорів про участь у Фонді фінансування будівництва не породжує правових підстав для зміни порядку виконання основного зобов'язання, оскільки не свідчить про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договорів кредиту № 42.07-07/09 та № 42.07-07/010.

Відповідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення суду постановлено з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, наведені у касаційні скарзі доводи не спростовують правильності висновків суду першої та апеляційної інстанцій, а тому відсутні підстави для її задоволення.

Ураховуючи наведене та керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик