Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 466/5966/13-ц

провадження № 61-2268 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_3,

представники позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі за первісним позовом: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, відділ приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області,

відповідач за первісним позовом - Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради,

представники відповідача за первісним позовом: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12,

третя особа за первісним позовом - Львівське комунальне підприємство «Янів 405»,

представники третьої особи за первісним позовом: ОСОБА_13, ОСОБА_14,

третя особа за первісним позовом - Львівська міська рада,

представник третьої особи за первісним позовом- ОСОБА_15,

позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_16, ОСОБА_3, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області,

відповідач за зустрічним позовом - Шевченківська районна адміністрація Львівської міської ради,

представники відповідача за зустрічним позовом: ОСОБА_17, ОСОБА_18,

треті особи за зустрічним позовом: відділ приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, ОСОБА_19,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_16, на рішення Шевченківського районного суду м. Львова у складі судді

Білінської Г. Б. від 30 грудня 2015 року та рішення апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Левика Я. А., Бакуса В. Я.,

Гірник Т. А., від 28 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року ОСОБА_22 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району

м. Львова, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Янів 405», Львівська міська рада, про визнання наказу недійсним, визнання права власності на приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що йому на підставі витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16 червня 2006 року належить на праві власності приміщення підвалу під літерою 1-6, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 101 кв. м, до складу яких входить підвальне приміщення, площею 28,7 кв. м, яке за поверховим планом підвалу позначене літерою 6. У березні 2013 року власники квартири № 8, розташованої по АДРЕСА_1 звернулися із позовом до позивача про зобов'язання його не чинити перешкоди у користуванні коморою у підвалі, площею 28,7 кв. м. Позивач посилався на те, що підставою для звернення до суду із вказаним позовом стала допущена працівниками бюро технічної інвентаризації помилка, а саме: при підготовці документів на приватизацію квартири АДРЕСА_1 яка відбулась у 1996 році, під час оновлення техпаспорту, зазначили про приналежність до цієї квартири приміщення підвалу під літерою 6 площею 28,7 кв. м. Зазначав, що відповідно до протоколу засідання комісії з питань розподілу нежитлових приміщень відділу оренди нежитлових приміщень комунального майна м. Львова від 29 березня 1994 року № 11 підвальні приміщення, розташовані у будинку АДРЕСА_1, загальною площею 92,7 кв. м, у тому числі і спірне приміщення, площею 28,7 кв. м було передано товариству з обмеженою відповідальністю «Азалія» (далі - ТОВ «Азалія») в оренду, проте у 1998 році рішенням Арбітражного суду Львівської області договір оренди розірвано та виселено орендаря. Таким чином, позивач вважав, що на момент приватизації квартири № 8, розташованої по АДРЕСА_1, підвал площею 28,7 кв. м перебував у користуванні ТОВ «Азалія». Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації м. Львова від 14 лютого 2005 року № 138 надано дозвіл на переобладнання квартири № 1, шляхом приєднання частини сходової клітки та підвальних приміщень, а саме: підвальних приміщень, що віднесені до квартири № 1, площею 45,5 кв. м та приміщень, площею 25,7 кв. м та 28,7 кв. м, які були вільними, з правом викупу. При цьому всі власники квартир та квартиронаймачі у будинку АДРЕСА_1 засвідчили свою згоду на вказане переобладнання квартири № 1. 08 листопада 2010 року БТІ повідомляло Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та відділ приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова про те, що підвальне приміщення, площею 28,7 кв. м було помилково віднесено до складу квартири № 8, розташованої по АДРЕСА_1, оскільки на той час таке не було у користуванні наймачів квартири № 8.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив суд визнати наказ Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 12 липня 2010 року № 1149-Ж-Ш та свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 від 12 липня 2010 року недійсними в частині включення до складу вказаної квартири підвалу, площею 28,7 кв. м.

У серпні 2013 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_16, ОСОБА_3, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, треті особи: відділ приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, ОСОБА_19, про визнання недійсним витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, розпоряджень, договору купівлі-продажу, зобов'язання до вчинення дій.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі договору міни від 31 травня

1997 року вони набули право власності на квартиру № 8 та комору, площею

28,7 кв. м, розташовані по АДРЕСА_1. 19 червня 1997 року, на підставі вказаного договору, БТІ видало реєстраційне посвідчення за реєстровим номером № 15597. Згідно технічних паспортів від 28 травня

1996 року та 28 лютого 2005 року комора у підвалі, площею 28,7 кв. м відноситься до квартири № 8, проте розпорядженням Шевченківської районної адміністрації м. Львова від 14 лютого 2005 року було надано дозвіл ОСОБА_16 на приєднання до своєї квартири підвальних приміщень, у тому числі площею 28,7 кв. м. У подальшому рішенням третейського суду

від 03 травня 2006 року за ОСОБА_3 визнано право власності на спірне приміщення підвалу.

Посилаючись на те, що право власності на спірне приміщення має бути визнано за позивачами за зустрічним позовом та з урахуванням викладеного,

ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, просили суд зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні підвальним приміщенням, площею 28,7 кв. м та привести його у попередній стан.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 30 грудня 2015 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 задоволено частково.

Скасовано розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року № 138 у частині приєднання підвального приміщення, площею 28,7 кв. м до квартири АДРЕСА_1.

Зобов'язано ОСОБА_3 привести підвальне приміщення, площею

28,7 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_1 у попередній стан.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи частково зустрічний позов, суд першої інстанції виходив із того, що у 1997 році

ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_23 набули у законний спосіб право власності на квартиру № 8, розташовану по АДРЕСА_1, загальною площею 64,60 кв. м та на підвал, площею 28,7 кв. м, а розпорядження Шевченківської районної адміністрації м. Львова від 14 лютого 2005 року № 138 в частині приєднання вказаного спірного підвального приміщення до квартири №1, розташованої по АДРЕСА_1 суперечить закону та позбавляє ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_23 права власності на належне майно.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 грудня 2015 року та ухвали Шевченківського районного суду м. Львова від 18 та 21 січня 2016 року в частині часткового задоволення зустрічного позову та зобов'язання ОСОБА_3 привести підвальне приміщення, площею 28,7 кв. м у будинку АДРЕСА_1 у попередній стан - скасовано й у цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні цієї вимоги - відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічного позову та зобов'язання ОСОБА_3 привести спірне підвальне приміщення у попередній стан, апеляційний суд виходив із того, що на час розгляду справи на підставі рішення постійно діючого третейського суду при Львівській Асоціації учасників ринку нерухомості Третейської палати України від 03 травня 2006 року, власником спірного підвального приміщення зареєстрований ОСОБА_3 і вказане рішення ніким не скасоване та є чинним.

26 квітня 2016 рокуОСОБА_3, ОСОБА_16 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Заявники просять скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю, проте в частині відмови у задоволенні зустрічного позову доводів на обґрунтування касаційної скарги не наводять. Підстав для виходу за межі касаційної скарги не вбачається, а тому судові рішення у цій частині не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, щопідвальне приміщення, площею 28,7 кв. м, яке включено до свідоцтва про право власності на квартиру ОСОБА_6 та приміщення, яке приєднано до квартири ОСОБА_16 є різними приміщеннями. Також, заявники посилаються на те, що відповідачами за зустрічним позовом пропущено строк звернення до суду із позовом.

12 серпня 2016 року ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_23 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначили, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що спірне підвальне приміщення, площею 28,7 кв. м, розташоване у будинку АДРЕСА_1 перебувало, на підставі договору оренди від 26 липня 1994 року № 487, у користуванні у

ТОВ «Азалія».

18 січня 1995 року ОСОБА_16, відповідно до договору купівлі-продажу від 17 січня 1995 року придбано квартиру № 1, розташовану по АДРЕСА_1, загальною площею 74,8 кв. м.

31 травня 1997 року між ОСОБА_23 (на той час ОСОБА_24), ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_25 укладено договір міни, за яким ОСОБА_23 (на той час ОСОБА_24), ОСОБА_6, ОСОБА_7 набули право власності на квартиру № 8, розташовану по АДРЕСА_1, разом із коморою у підвалі , площею 28,7 кв. м, та зареєстрували за собою таке право.

На підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 1999 року № 36,

ОСОБА_16 набула у власність у вказаному будинку підвальні приміщення площею 45,5 кв. м.

Розпорядженням Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року №138 надано дозвіл на влаштування балкону, приєднання частини сходової клітки та переобладнання квартири № 1, розташованої по АДРЕСА_1. Вказаним розпорядженням дозволено ОСОБА_16, власниці вказаної квартири переобладнати квартиру з приєднанням підвальних приміщень, зокрема, і спірного, площею 28,7 кв. м, як вільного.

Вхід до підвальних приміщень будинку АДРЕСА_1 влаштований з квартири № 1 та власник квартири № 8 доступу до належного їм приміщення підвалу - не мали, що під час розгляду справи судами попередніх інстанцій було визнано сторона у справі.

Рішенням постійно діючого третейського суду при Львівській Асоціації учасників ринку нерухомості Третейської палати України від 03 травня 2006 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_3 та ОСОБА_16 та, зокрема, визнано право власності за ОСОБА_3 на приміщення підвалу згаданого будинку під літерами 1-6, загальною площею 101 кв. м, включно із спірним приміщенням, яке на той час частково видозмінилось та становило та становить на даний час 29,1 кв. м. Право власності на підставі вказаного рішення третейського суду зареєстровано за ОСОБА_3 з 16 червня 2006 року по даний час.

Наказом від 12 липня 2010 року №1149-Ж-Ш «Про оформлення права власності на квартиру № 8, розташовану по АДРЕСА_1» та свідоцтвом про право власності на цю ж квартиру від 12 липня 2010 року, посвідчено право власності відповідачів за первісним позовом на цю ж, однак реконструйовану квартиру, включно із спірним підвальним приміщенням, площею 28,7 кв. м.

Також рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 12 квітня

2013 року у справі № 123/9857/12 за позовом ОСОБА_26 до ОСОБА_6, ОСОБА_19, ЛКП «Янів 405» про усунення перешкод в користуванні майном встановлено факт, що ОСОБА_6 належить на праві власності квартира № 8, розташована по АДРЕСА_1 із підвалом, площею 28,7 кв. м, проте вона фактично користувалась підвальним приміщенням, розташованим у будинку АДРЕСА_1, який належав ОСОБА_26

Частиною першою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції 2004 року), встановивши, що ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_23 у законний спосіб, на підставі договору міни від 31 травня 1997 року, набули право власності на квартиру № 8, розташовану по АДРЕСА_1 разом із підвальним приміщенням, площею 28,7 кв. м, дійшли обґрунтованого висновку, що відсутні підстави для задоволення позову ОСОБА_22

Разом з тим, суди, встановивши правомірність набуття права власності на квартиру № 8, розташовану по АДРЕСА_1 разом із підвальним приміщенням, площею 28,7 кв. м, дійшли обґрунтованого висновку про те, що розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської області від 14 лютого 2005 року про передачу ОСОБА_16 підвального приміщення, площею 28,7 кв. м підлягає скасуванню, оскільки позбавляє ОСОБА_23 права власності на належне їй майно, що суперечить нормам закону та Конституції України.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Наведенні в касаційній скарзі доводи Верховним Судом відхиляються, оскільки судом апеляційної інстанції правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.

Зазначені висновки відповідають установленим обставинам справи та нормам матеріального права, а доводи, викладені ОСОБА_3, ОСОБА_16, у касаційній скарзі, цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_16 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 28 березня 2016 року в частині позову ОСОБА_22 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, відділу приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Янів 405», Львівська міська рада, про визнання наказу недійсним, визнання права власності на приміщення та в частині зустрічного позову ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_23 до ОСОБА_16, ОСОБА_3, Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Львівської області, треті особи: Відділ приватизації державного житлового фонду Шевченківського району м. Львова, ОСОБА_19, Львівська міська рада, про скасування розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 14 лютого 2005 року № 138 у частині приєднання підвального приміщення площею 28, 7 кв. м до квартири № 1 будинку АДРЕСА_1 залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило