Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 302/27/17-ц

провадження № 61-6201 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 липня 2017 року у складі судді Гайдур А. Ю. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

Сабослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ПриватБанку про визнання недійсним кредитного договору.

На обґрунтування заявлених позовних вимог зазначав, що 30 червня 2006 року між ним та ПриватБанком (МФО 305111, , адреса:

м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) укладено кредитний договір № MKMWGK00000005, за умовами якого ПриватБанк зобов'язувався надати йому 20 000 дол. США на придбання будинку.

Ураховуючи, що згідно наданих йому відповідей Національного банку України (далі - НБУ) код ідентифікації банка МФО 305111 не належав та не належить жодному банку, а згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань юридична особа з кодом не зареєстрована, НБУ не видавало індивідуальної ліцензії зазначеній юридичній особі на здійснення банківських операцій, просив на підставі положень статей 203, 215, 216, 227, 236 ЦК України визнати недійсним кредитний договір № MKMWGK00000005 від 30 червня 2006 року та застосувати наслідки недійсності такого правочину.

Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 липня

2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що при укладенні оспорюваного договору мало місце неправильне зазначення реквізитів банку, ПриватБанк існував як юридична особа у формі закритого акціонерного товариства, повна назва - закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), зазначена юридична особа була належним чином зареєстрована, мала відповідний дозвіл та банківську ліцензію, а тому відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 227 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним. Крім того, позивачем не доведено які його права, як споживача, були порушені при укладенні оспорюваного договору, ураховуючи, що його зміст не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та виконувався сторонами протягом десяти років.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що технічна помилка у зазначенні реквізитів банку у тексті оспорюваного договору не свідчить про наявність підстав, передбачених частиною першою статті 227 ЦК України для визнання кредитного договору недійсним, є законним та обгрунтованим.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернувся із касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від

19 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що судами попередніх інстанцій було безпідставно зазначено, що оспорюваний договір укладений між ним та ЗАТ «КБ «ПриватБанк» (МФО 305299, ), оскільки він укладав договір саме з ПриватБанком (МФО 305111, ). Зазначена юридична особа не була зареєстрована, МФО 305111 не присвоєно жодному банку, ліцензія НБУ для здійснення валютних операції ПриватБанку (МФО 305111, ) не видавалася. Суди не застосували привід свідка ОСОБА_6, яка підписувала кредитний договір від імені ПриватБанку, та не надали належної оцінки факту відсутності у відповідача оригіналу довіреності на зазначеного представника.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою -третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним (частина перша статті 227 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 червня 2006 року кредитний договір №MKMWGK00000005 був укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»). Згідно свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 054809 первинна державна реєстрації ПАТ КБ «ПриватБанк» із ідентифікаційним кодом юридичної особи 14360570 була проведена 19 березня1992 року. Банківська ліцензія видана НБУ 4 грудня 2001 року за № 22, дозвіл на право здійснення банківських операцій - 29 липня 2003 року за № 22-2.

Ураховуючи, що при укладенні оскаржуваного договору позивач підписав його та погодився з усіма його умовами, протягом десяти років частково їх виконував, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором № MKMWGK00000005 від 30 червня 2006 року, здійсненого ПАТ КБ «ПриватБанк», правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України для визнання зазначеного кредитного договору недійсним.

При цьому, допущена у тексті договору технічна помилка у зазначенні коду ЄДРПОУ та МФО банку не є підставою для визнання кредитного договору недійсним на підставі положень частини першої статті 227 ЦК України, ураховуючи встановлені судами попередніх інстанцій обставини щодо фактичного виконання сторонами (ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПриватБанк») умов оспорюваного договору протягом десяти років з моменту його укладення та наявності у ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», банківської ліцензії та дозволу НБУ на здійснення банківських операцій.

Беручи до уваги зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову, з огляду на те, що ОСОБА_4 на виконання вимог частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) не доведено обставин, на які він посилався як на підставу для задоволення його вимог про визнання кредитного договору недійсним.

Доводи касаційної скарги щодо не застосування судами попередніх інстанцій приводу свідка ОСОБА_6, яка підписувала кредитний договір від імені ПриватБанку, та не надання належної оцінки факту відсутності у відповідача оригіналу довіреності на зазначеного представника, є безпідставними, оскільки зазначене не має істотного значення і не вплинуло на правильність висновків судів. Крім того, суд першої інстанції задовольнив клопотання позивача про виклик зазначеного свідка та про витребування указаних доказів. Однак, ураховуючи тривалий час, що минув після укладення оспорюваного договору, витребувані документи у відповідача не збереглись, а викликаний свідок не з'явився. Клопотання про привід заявленого свідка з обґрунтуванням підстав для зазначеного позивач не подавав, а тому суди попередніх інстанції на підставі положень частини першої статті 11 ЦПК України (у редакції, що була чинною на момент розгляду справи в судах попередніх інстанцій) розглянули справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів та дійшли законного і обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 6 липня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 жовтня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник