Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/5563/13-ц

провадження № 61-8677 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_4
відповідачі: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Анохіна Вікторія Михайлівна, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Кіся П. В., Хорошевського О. М., від 15 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Анохіної Вікторії Михайлівни, ОСОБА_6 про скасування реєстраційного запису та зобов?язання вчинити дії.

Встановив:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Анохіної Вікторії Михайлівни, ОСОБА_6 про скасування реєстраційного запису та зобов?язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2008 року між ним та ОСОБА_6 укладено договір позики, зареєстрований приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу (далі - ХМНО)Анохіною В. М. за реєстраційним номером 2466. 07 липня 2008 року між ним та ОСОБА_6 укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, зареєстрований приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М. за реєстровим номером2667. Згідно із пунктом 1 цього договору встановлено, що він укладений,як спосіб забезпечення виконання зобов'язань, які виникли у нього перед ОСОБА_6 за вищевказаним договором позики від 24 червня 2008 року. Предметом іпотеки є житловий будинок літ.И-2, розташований на АДРЕСА_1 та належить йому на праві приватної власності.

На підставі реєстрації зазначеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В. М. внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 07 липня 08 року № 7520305, відповідно до якого накладено заборону відчуження житлового будинку АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що вищевказані дії приватного нотаріуса щодо внесення вищевказаного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна є незаконним, а сам запис підлягає скасуванню, оскільки іпотечний договір та договір про задоволення вимог іпотекодержателя є окремими договорами (за винятком коли іпотечний договір містить відповідне застереження).

Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив скасувати запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 07 липня 2008 року № 7520305, вчинений приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М., відповідно до якого накладено заборону відчуження житлового будинку № 8загальною площею 382,4 кв. м розташованого АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 серпня 2013 року позов задоволено. Скасовано запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 07липня 2008 року№ 7520305, вчинений приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М., відповідно до якого накладено заборону відчуження житлового будинку загальною площею 382,4 кв. м розташованого на АДРЕСА_1, що належитьна праві власності ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено належними та допустимими доказами правомірність своїх вимог, оскільки іпотечний договір між сторонами не укладався, а тому нотаріусом незаконно внесено запис доЄдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про накладення заборони відчуження майна.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 листопада 2017 року заочне рішення Київського районного суду м.Харкова від 16 серпня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції неповно установлено фактичні обставини справи, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи дійшов односторонніх та передчасних висновків про відмову у задоволенні позову, оскільки ним порушено норми матеріального права та неправильно застосовано норми процесуального права, що призвело до порушення прав позивача.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

13 лютого 2018 року вказану справу передано на розгляд Верховного Суду.

Сторони не скористалися правом на подання відзиву (заперечень) на касаційну скаргу.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на час укладення договору), іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови:1) для іпотекодавця та іпотеко держателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб-підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотеко держателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів;для іноземців, осіб без громадянства - прізвище, ім'я, по батькові (за наявності), адресу постійного місця проживання за межами України; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані. При іпотеці земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Відповідно до статті 73 Закону України «Про нотаріат» нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна.

Судами установлено, що 24 червня 2008 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 уклали договір позики, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М. за реєстраційним номером 2466, згідно якого ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_6 970 000,00грн, що складає еквівалент 200 000,00 доларів США зі строком їх повернення до 24 грудня 2008 року.

ОСОБА_4 свої зобов'язання за договором позики виконав частково, виплативши11 вересня 2008 року в рахунок повернення суми позики 139 000,00доларів США. Інших відомостей щодо погашення заборгованості матеріали справи не містять.

07 липня 2008 року на забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань за вказаним вище договором позики, між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом ХМНОАнохіною В. М. за реєстровим номером 2667, за умовами якого позивач передав ОСОБА_6 в іпотеку житловий будинок АДРЕСА_1

Пунктом2 цього договору передбачено, щоу разі невиконання боржником зобов'язань за договором позики вчиняється відповідний виконавчий напис, після якого право власності на житловий будинок № 8, що знаходиться на АДРЕСА_1, переходить до іпотекодержателя, а вчинення виконавчого напису буде здійснюватися за рахунок іпотекодавця.

Пунктом 3 договору передбачено, що у забезпечення виконання зобов'язання, що викладено у пункті 1 зазначеного договору укладається договір іпотеки. Предмет іпотеки складає: житловий будинок АДРЕСА_1

Згідно ізпунктом 10 договору, учасники цього договору домовились про те, що цей договір укладається з накладенням заборони відчуження предмету іпотеки.

07 липня 2008 року на підставі статті 73 Закону України «Про нотаріат» та у зв'язку з посвідченням іпотечного договору приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М. накладено заборону відчуження зазначеного в договорі житлового будинку АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_4, до припинення дії іпотечного договору.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки договір про задоволення вимог іпотекодержателя містить всі істотні умови договору іпотеки, а тому за своєю природою він є іпотечним договором.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову та не взяв до уваги того, що іпотечний договір між сторонами не укладався, а отже нотаріус не мав права вносити запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна пронакладення заборони відчуження житлового будинку.

Слід зазначити, що суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки судом установлено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя містить всі істотні умови договору іпотеки, які передбачені статтею 18 Закону України «Про іпотеку». Крім того, позивач не довів того, що погасив заборгованість за договором позики у повному обсязі.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, що не передбачено положеннями статті 400 ЦПК України, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судового рішення відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська