Справа № 439/1564/17 Головуючий у 1 інстанції: Бородійчук О.І.
Провадження № 22-ц/783/822/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м.Львів

Справа № 439/1564/17

Провадження № 22ц/783/822/18

Апеляційний суд Львівської області в складі:

головуючого Приколоти Т.І.,

суддів Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.,

секретар Іванова О.О.

без виклику сторін

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Бродівського районного суду Львівської області, ухваленого у м.Броди 12 лютого 2018 року (суддя Бородійчук О.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу,-

встановила:

ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_4, про стягнення 25000 грн. за розпискою від 31 січня 2016 року.

Рішенням Бродівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року позов задоволено.

Ухвалено стягнути відповідача в користь позивача 25 000 грн.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_4 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що написала розписку під психологічним тиском зі сторони позивача. Стверджує, що не позичала кошти у позивача.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до розписки від 31 січня 2016 року ОСОБА_4 зобовязалася на протязі 2016 року сплатити кошти в сумі 25 000 грн. ОСОБА_3

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Розписка про отримання грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що із копії розписки вбачається, що відповідач зобовязаний повернути ОСОБА_3 борг в сумі 25 000 грн. Крім того, вищезазначена розписка містить в собі відомості щодо строку погашення боргу, а саме, протягом 2016 року. Боргова розписка скріплена підписом відповідача. Отже, вказана розписка містить в собі інформацію щодо отримання позичальником коштів в борг та строку повернення боргу.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції про підставність позову.

З урахуванням того, що у розписці відсутня вказівка на те, що кошти в сумі 25 000 грн. отримані відповідачем у борг відсутні докази передачі коштів та одержання їх відповідачем, підстави про існування між сторонами боргових зобов»язань відсутні.

Аналізуючи докази у справі у їх сукупності та кожен окремо, колегія суддів прийшла до висновку, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами обґрунтованість позову.

З урахуванням встановленого, колегія суддів прийшла до висновку про скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись п.2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Бродівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення в її користь з ОСОБА_4 заборгованості за договором позики в розмірі 25 000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 31 травня 2018 року.

Головуючий

Судді