ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 644/3712/18

Провадження № 22-ц/818/1318/18

21 листопада 2018 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

третя особа у справі Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради

представник третьої особи Пітунцева Людмила Юріївна

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2018 року у складі судді Бугера О.В. по справі № 644/3712/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, третя особа у справі Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди матері, третя особа у справі Служба у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради.

В обґрунтування позову з урахуванням уточнень зазначає, що з 2008 року він перебуває у зареєстрованому щлюбі з ОСОБА_3

Від шлюбу мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З травня 2018 року подружжя проживає окремо, подано позов про розірвання шлюбу. Дитина проживає разом з ним.

Він планував проведення літнього відпочинку дитини, мав намір поїхати із дитиною за кордон, але відповідач не надала згоди, тому тур було скасовано. Після цього він звертався до відповідача ще раз, але дозволу надано не було. Вважає, що така відмова перешкоджає в реалізації прав дитини на відпочинок.

Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон у супроводі батька до Арабської Республіки Єгипет у період з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року, без згоди матері ОСОБА_3.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала. У відзиві зазначила, що позивачем не зазначено термін та місце куди має намір виїхати позивач із дитиною, що викликає занепокоєння. Спільна дитина проживає із позивачем без її згоди та нею подано позов про усунення перешкод в спілкуванні з дитиною та визначення місця проживання з нею. Надання дозволу на виїзд порушить її права на спілкування із дитиною. До неї відповідач не звертався з приводу надання дозволу.

В травні місяці позивач вигнав її з дому, з того часу вона шукає можливість спілкуватись із сином. Є побоювання, що позивач вивезе дитину за кордон та не повернеться, про це є розмови серед спільних знайомих. В Україні багато місць для відпочинку та для цього не потрібно виїжджати за кордон. Можливості вивезти дитину за кордон на відпочинок в осінні канікули у неї немає, але якщо позивач оплатить вартість путівки їй та дитині, вона поїде.

Представник третьої особи Служби у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з'явився. Не заперечувала проти виїзду за кордон дитини без згоди матері у період осінніх канікул на оздоровлення.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1,за кордон у супроводі батька - ОСОБА_1 до Арабської Республіки Єгипет у період з 01 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року без згоди матері ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 704 грн. 80 коп.

Рішення мотивовано тим, відповідачка категорично заперечувала проти подорожі дитини з батьком без її супроводу, а тому виїзд дитини за кордон без згоди матері можливий виключно на підставі рішення суду.

Доказів щодо наявності підстав вважати, що дитина може залишитись за межами країни та те, що наданням такого дозволу будуть порушуватись її права як матері ОСОБА_3 не надано.

Позивач діє в інтересах сина, виїзд дитини за межі України носить тимчасовий характер, чітко зазначена країна виїзду та часові межі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

При відпочинку за кордоном дитина часто хворіла, і кожного разу займалась його лікуванням лише вона, а тому має побоювання щодо погіршення стану здоров'я сина за час подорожі внаслідок недбалості позивача.

Не заперечує проти відпочинку дитини разом з батьком в межах України, на узбережжі Чорного або Азовського морів або за кордоном в її супроводі.

Відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи з 12 вересня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Сторонами не заперечується, що після припинення шлюбних відносин з травня 2018 року дитина проживає із батьком. На час розгляду справи в суді апеляційної інстанції шлюб розірвано.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з тих обставин, що надання тимчасового дозволу на виїзд дитини у супроводі батька за кордон відповідає інтересам дитини щодо її відпочинку та оздоровлення та не порушує права матері на участь у вихованні дитини.

Статтею 313 ЦК України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків;

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі із застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини.

Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за загальним правилом відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18).

Заперечуючи проти надання дозволу на перетин кордону дитини у супроводі батька ОСОБА_3 зазначає, що дитина хворіє та вона завжди у подорожах опікувалась сином, а ОСОБА_1 не зможе надати необхідну допомогу дитині у випадку хвороби.

Між тим, доказів щодо наявності хворобливого стану здоров'я дитини, наявності у неї тяжких чи хронічних захворювань, що унеможливлюють її виїзд за кордон відповідачкою не надано.

Як пояснив в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 дитина може почуватись себе недобре у перші дні відпусток, що пов'язано з акліматизацією, однак у дитини не має вад зі здоров'ям. Крім того, до туристичних путівок включено медичне страхування, що у випадку хвороби надає можливість отримати професійну медичну допомогу, звернувшись до лікаря.

Відповідачкою не заперечується, що дитина неодноразово подорожувала за кордон, у період шлюбу вони регулярно подорожували сім'єю та проводили відпустки на морі.

Отже, така подорож для дитини є звичною та не порушує звичний ритм життя, не є стресом

Як зазначив позивач у суді апеляційної інстанції, дитини дуже бажає цей відпочинок та очікує, оскільки вони кожен рік подорожують на море.

Дитина проживає з відповідачем з травня 2018 року, майже півроку, а тому доводи відповідачки, що позивач не зможе надати необхідний догляд сину не заслуговують на увагу.

Враховуючи, що позивачем визначено часовий термін та країну перебування, інтереси дитини щодо її відпочинку та оздоровлення, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон.

Посилання відповідачки що вона не заперечує проти виїзду дитини, але виключно в її супроводі не є підставою для відмови у задоволенні позову.

Як пояснив позивач в суді апеляційної інстанції шлюб між сторонами припинено, а тому в подальшому подорож ним заброньовано лише на двох осіб -його та сина.

Щодо заяви ОСОБА_1 про зміну судового рішення в частині строків надання дозволу виїзду дитини за кордон, а саме - з 01 грудня 2018 року по 30 січня 2019 року, то суд виходить з наступного.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Дані позовні вимоги не були предметом судового розгляду, а тому не підлягають розгляду судом апеляційної інстанції . Підстава для задоволення заяви не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують. Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 11 вересня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 листопада 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко