ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

27 листопада 2018 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 747/816/17

Головуючий у першій інстанції - Тіщенко Л.В.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/17/18

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої - судді Бобрової І.О.,

суддів - Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

за участю секретаря - Зіньковець О.О.,

сторони:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD на рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 22 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD про визнання незаконним та скасування наказу про розірвання трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визнання незаконним та скасування розпорядження про перерозподіл посадових обов'язків, зобов'язання поновити попередні умови праці, нарахування та виплату недоплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди,

місце ухвалення судом першої інстанції рішення - смт.Талалаївка,

дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення - 30.03.2018,

У С Т А Н О В И В:

18 грудня 2017 ОСОБА_2 звернувся з позовом до ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD, в якому після зміни підстав та предмету позову шляхом доповнення (а.с.3, 47 том 1), просив:

- визнати незаконним та скасувати розпорядження генерального директора ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD від 18.09.2017 №27 «Про перерозподіл обов'язків на складі ПММ»;

- зобов'язати ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD поновити йому попередні умови праці, які мались до розпорядження генерального директора товариства від 18.09.2017 №27, та допустити його до виконання трудових обов'язків на посаді комірника з правами та обов'язками, передбаченими посадовою інструкцією комірника, затвердженою 10.07.2017;

- зобов'язати ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD нарахувати та виплатити йому заробітку плату у подвійному розмірі за роботу на умовах повного робочого дня у святкові та неробочі дні у 2015-2017 роках;

- стягнути з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на його користь 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди, 2000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу;

- визнати незаконним та скасувати наказ ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD№5-к від 10.01.2018 «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника»;

- поновити його на посаді комірника автопарку ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD з 10 січня 2018 року;

- стягнути з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на його користь середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 01 листопада 2017 року по день винесення рішення суду про поновлення на роботі.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 15.05.2015 він був прийнятий на роботу у ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на посаду комірника складу ПММ. В період з 09.08.2017 по 11.09.2017 перебував у відпустці. 11.09.2017 на ім'я директора подав заяву, в якій просив допустити його до роботи з 12.09.2017. Проте в період з 12.09.2017 по 14.09.2017 до роботи його допущено не було, у зв'язку з чим подав заяву, в якій просив роз'яснити причини не допуску до виконання посадових обов'язків. Заява залишилась без відповідного реагування, натомість 18.09.2017 був виданий наказ №27 «Про перерозподіл обов'язків на складі ПММ». 09.11.2017 позивача було ознайомлено з повідомленням про заплановане звільнення з 08.01.2018 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Станом на 10.01.2018 до виконання посадових обов'язків позивач допущений не був, товарно-матеріальні цінності за актом приймання-передачі не передавалися. Позивач вважає, що у відповідача були відсутні достатні підстави як для введення посади оператора заправних станцій, так і для перерозподілу обов'язків на складі ПММ, тому перерозподіл обов'язків здійснено всупереч трудового законодавства. Зазначає, що оплата його праці за роботу у святкові та неробочі дня до цього часу не здійснена, у зв'язку з чим він змушений заявити таку вимогу в позові. Заробітну плату позивачу відповідач перестав виплачувати з 01.11.2017, у зв'язку з чим з цієї дати підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач посилається на те, що такими незаконними діями йому завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 10000 грн.

На робочому місці позивач був відсутній з 01.11.2017, як він вважає, з поважних причин, а саме з вини адміністрації, оскільки, незважаючи на письмові заяви від 11.09.2017,14.09.2017, 09.11.2017 та письмове звернення до Управління Держпраці в Чернігівській області, до роботи він допущений не був. 10.01.2018 відповідач видав наказ №5-к «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника», яким визнано відсутність позивача на роботі з 01.11.2017 по 10.01.2018 включно прогулом без поважних причин. ОСОБА_2 звільнено за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України з 10.01.2018. Позивач вважає звільнення незаконним, тому просив визнати наказ незаконним, поновити його на посаді та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 22 березня 2018 року позов ОСОБА_2 до ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD № 5-к від 10 січня 2018 року «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника». Поновлено ОСОБА_2 на посаді комірника автопарку ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD. Стягнуто з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10 січня 2018 року по 22 березня 2018 року в розмірі 6697 грн. 80 коп. з утриманням з вказаної суми передбачених законом податків та інших обов'язкові платежів і зборів. Стягнуто з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на користь ОСОБА_2 6646 грн. 26 коп. у відшкодування судових витрат. Стягнуто з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на користь ОСОБА_2 2 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD 704 грн. 80 коп. судового збору в дохід держави. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу в межах середнього заробітку за один місяць.

Додатковим рішенням Талалаївського районного суду Чернігівської області від 23 травня 2018 року стягнуто з ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD на користь ОСОБА_2 26 747,56 грн заробітної плати за роботу на умовах повного робочого дня у святкові та неробочі дні з утриманням з вказаної суми передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів і зборів.

В апеляційній ОСОБА_2, з урахуванням поданих уточнень, просить скасувати рішення суду від 22.03.2018 в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.11.2017 по день звільнення 10.01.2018, та ухвалити в зазначеній частині нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у відповідній частині в повному обсязі. Позивач зазначає, що до часу звільнення відповідач не надав жодної письмової відповіді на його заяви про недопущення до роботи, не вжив будь-яких заходів щодо передачі йому товарно-матеріальних цінностей. В період з 12.09.2017 по 20.12.2017 відповідач не зажадав від нього письмових пояснень про причину відсутності на роботі, в той час як акти про відсутність працівника на роботі складались щоденно. Позивач визнає, що з 01.11.2017 він перестав з'являтися на роботі, оскільки до виконання посадових обов'язків його не допускали, зі сторони посадових осіб до нього було зневажливе ставлення. 28.12.2017 відповідача було повідомлено письмово про те, що він не з'являється на роботі, оскільки його не допускають до виконання посадових обов'язків. ОСОБА_2 наполягає на тому, що його вимушений прогул тривав з 01.11.2017, а не з дня звільнення. За розрахунками позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.11.2017 становить 16580,15 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD просить скасувати рішення Талалаївського районного суду від 22.03.2018 в частині визнання незаконним та скасування наказу Товариства №5-к від 10.01.2018 «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника» та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні цих вимог. Скаржник зазначає, що трудовим законодавством визначено право саме власника або уповноваженого ним орган на вибір виду дисциплінарного стягнення. Враховуючи, що ОСОБА_2 був відсутній на роботі з 01.11.2017 по 10.01.2018, застосування в даному випадку дисциплінарного стягнення у виді звільнення, на думку відповідача, є правомірним та законним. Роботодавець не мав наміру звільняти позивача з роботи, давав достатньо часу для того, щоб працівник приступив до виконання своїх трудових обов'язків, тому тривалий час складав акти відсутності працівника на роботі. Не погоджується Товариство із висновком суду про пропуск строку накладення дисциплінарного стягнення, вважаючи, що відсутність працівника на роботі мала триваючий характер і максимальний строк, в межах якого могло бути накладено стягнення є 01.04.2018, тобто шість місяців з дня вчинення. Скаржник наполягає на тому, що позивачем дотримано правил накладення дисциплінарного стягнення; звільнення позивача з роботи є законним, враховуючи всі умови і обставини, за яких відбувся проступок працівника.

Відзиви на апеляційні скарги сторони не подавали.

З огляду на доводи апеляційних скарг у співвідношенні із вимогами ст.367 ч.1 ЦПК України, в апеляційному порядку переглядається рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 22 березня 2018 року в частині:

1. відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 01.11.2017 по день звільнення 10.01.2018;

2. визнання незаконним та скасування наказу Товариства №5-к від 10.01.2018 «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника».

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі наказу № 116-к від 15.04.2015 був прийнятий на роботу на посаду комірника складу ПММ ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD, що підтверджується записом в трудовій книжці ОСОБА_2 (а.с.187, 188, 11).

В період з 04.05.2017 по 28.05.2017, з 09.08.2017 по 03.09.2017, з 04.09.2017 по 11.09.2017 ОСОБА_2 перебував у щорічних відпустках, що підтверджується наказами №133-в від 24.04.2017, №260-в від 31.07.2017, №311-в від 04.09.2017.

11.09.2017 позивачем подана роботодавцю заява з проханням допустити його до роботи з 12.09.2017. Відповідь на дану заяву відповідачем не надано.

11.09.2017 наказом №247 по ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD були внесені зміни до штатного розпису з 12.09.2017, а саме введено посаду оператора заправних станцій автопарку 1 одиницю з окладом 3205 грн (а.с.178).

12.09.2017 ОСОБА_2 вийшов на роботу, проте до виконання своїх посадових обов'язків допущений не був.

14.09.2017 позивач подав на ім'я директора товариства заяву щодо його не допуску до роботи. Відомості про надання віповіді на дану заяву відповідачем матеріали справи не містять.

18.08.2017 директором ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD прийнято розпорядження №27 «Про перерозподіл обов'язків на складі ПММ», згідно з яким ОСОБА_2 визначено виконувати наступні обов'язки : прийом товарних цінностей (бензин та дизельне томливо) від зовнішніх поставщиків передаючи їх під звіт оператору заправних станцій автопарку - ОСОБА_3; забезпечувати безперебійним завезення ПММ на господарство.

З даним розпорядженням ОСОБА_2 ознайомлений 19.09.2017 (а.с.15 зворот том 1).

13.10.2017 ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD прийнято наказ №285 «Про організацію роботи», яким визначено, що комірник ОСОБА_2 повинен приступити до виконання нових обов'язків з 20.11.2017 відповідно до розпорядження генерального директора №27 від 18.09.2017 (а.с.180 том 1).

Згідно із актом №45/1 від 17.10.2017 ОСОБА_2 відмовився ознайомитись із наказом №285 від 13.10.2017, у зв'язку з чим інспектором з кадрів ОСОБА_4 даний наказ зачитано в голос (а.с.181 том 1).

Наказом №297 від 25.10.2017 ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD вирішено скоротити посаду комірника (а.с.109, 111 том 1).

Начальником автопарку подавалися дві доповідні записки про відсутність на роботі комірника ОСОБА_2 01.11.2017 (а.с.114 т.1,) та з 01.11.2017 по 10.01.2018 (а.с.118 т.1). Листом від 20.12.2017 відповідач запропонував позивачу надати пояснення з приводу відсутності на робочому місті з 01.12.2017 по 15.12.2017 (а.с.117 т.1). Дані щодо пропозиції ОСОБА_5 надати пояснення з приводу відсутності на роботі з 01.11.2017 по 30.11.2017 та з 16.12.2017 по 10.01.2018 матеріали справи не містять. Не надання працівнику можливості надати пояснення з приводу його відсутності на роботі є порушенням ст.149 КЗпП України, тобто недотриманням роботодавцем порідку застосування дисциплінарних стягнень.

Наказом ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD №5-к від 10.01.2018 ОСОБА_2 було звільнено з посади за пунктом 4 статті 40 КЗпП України у зв'язку з прогулом без поважних причин.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем не дотримано правил та порядку застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення, порушивши цим трудові права працівника, які підлягають судовому захисту, шляхом визнання незаконним наказу про звільнення, поновлення позивача на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, нарахування та виплату недоплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Зі змісту апеляційних скарг вбачається, що ОСОБА_2 не погоджується із рішенням суду в частині вирішення його вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 01.11.2017 по 10.01.2018, а ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD - в частині задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD №5 від 10.01.2018 «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника».

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 є частково слушними і такими, що підлягають частковому задоволенню. Натомість, викладені в апеляційній скарзі заперечення відповідача обґрунтованості судового рішення не спростовують.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - ст.40, 41, 43, 43-1 КЗпП України.

Так, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Робоче місце працівника - це певна зона, де працівник знаходиться і працює із застосуванням у процесі роботи різних технічних та/або інших засобів. Основою визначення робочого місця є функціональний розподіл праці у взаємозв'язку із засобами праці, що дозволяє розглядати робоче місце як місце докладання робочої сили працівників. Залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника за обставин, коли працівник відсутній на роботі у особистих справах та не повідомив про такі обставини роботодавця.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_2 зазначав, що з 12 вересня 2017 року роботодавець не допускав його до роботи, на його листи з вимогою повідомити причини такого недопуску відповіді не надавав. Позивач також визнав, що з 01 листопада 2017 року перестав виходити на роботу, оскільки до роботи його не допускають.

В судовому засіданні представник відповідача не заперечувала тієї обставини, що дійсно після виходу з відпустки позивача не було допущено до роботи, ключів від складу він не мав, товарно-матеріальні цінності йому не передавалися.

З огляду на положення ч.1 ст.82 ЦПК України вказані вище обставини - не допуск позивача до робочого місця з 12.09.2017 і не виплата йому заробітної плати з 01.11.2017 по день звільнення, доказуванню не підлягають.

Таким чином, на переконання апеляційного суду в діях ОСОБА_2 не вбачається прогулу без поважних причин, оскільки з 12 вересня 2017 року відповідач не допустив ОСОБА_2 до роботи, що мало наслідком неможливість виконання ним своїх трудових обов'язків.

З огляду на викладене, відсутні підстави для задоволення доводів апеляційної скарги відповідача про скасування рішення суду в частині задоволення позову про визнання незаконним та скасування наказу №5-к від 10.01.2018.

Порушені права ОСОБА_2 у межах задоволених судом позовних вимог були поновлені.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що звільнення позивача за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України відбулось без дотриманням вимог трудового законодавства, тому позивач поновлений на посаді зі скасуванням наказу про звільнення та стягненням заробітної плати за час вимушеного прогулу. Вказане спростовує доводи відповідача в апеляційній скарзі з цього питання.

Вирішуючи питання щодо законності відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є слушними, враховуючи наступне.

Відповідно до ст.94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

Як вказно вище, відповідач не допустив позивача до роботи після виходу останього з відпустки, фактично відсторонивши його від роботи.

В п.10 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв'язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП).

Середній заробіток працівника визначається відповідно до положень статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене вище, при обчисленні розміру середнього заробітку за час припинення виплати заробітної плати після недопуску до роботи до часу звільнення слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період невиплати заробітної плати за робочі дні, виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

На вимогу апеляційного суду ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD було надано довідку №2082 від 16.11.2018 щодо розміру середньоденної заробітної плати ОСОБА_2, обрахованої відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати.

Суд першої інстанції стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу з 10.01.2018 і в цій частині рішення суду не оскаржується. Тому апеляційний суд частково погоджується із твердженням скаржника ОСОБА_2 про те, що період стягнення середнього заробітку за час недопуску до роботи становить з 01.11.2017 по 09.01.2018, а не по 10.01.2018 (за цей день заробіток стягнутий судом першої інстанції).

Позивач ОСОБА_2 не допускався до роботи, починаючи з 12.09.2017. Сторонами визнається, що заробітну плату ОСОБА_2 перестали нараховувати та виплачувати з 01.11.2017. Колегія суддів вважає, що саме з 01.11.2017 по 09.01.2018 слід обраховувати середній заробіток за час недопущення позивача до роботи з вини роботодавця, який підлягає стягненню на користь ОСОБА_2

Загальна кількість робочих днів за період з 01.11.2017 по 09.01.2018 включно становить 46 днів: листопад 2017 -22 робочі дні, грудень 2017 - 20 робочих днів, 1-9 січня 2018 - 4 робочі дні.

Середньоденна заробітна плата ОСОБА_2 становить 136,28 грн.

Розмір середнього заробітку за час не допуску ОСОБА_2 до роботи за період з 01.11.2017 по 09.01.2018 становить 6268,88 грн ( 136,28 грн х46 днів = 6268,88 грн).

З вказаної суми підлягає відрахуванню податки та обов'язкові платежі. Після відрахувань сума підлягає сплаті позивачеві за рахунок відповідача.

Рішення суду першої інстанції в частині вирішених позовних вимог про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування розпорядження про перерозподіл посадових обов'язків, зобов'язання поновити попередні умови праці, нарахування та виплату недоплаченої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди не оскаржується, тому судом апеляційної інстанції не переглядається.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ч.1 п.4, 381-384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 22 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позову про стягнення середнього заробітку за період недопуску до роботи з 01.11.2017 по 09.01.2018 скасувати, частково їх задовільнивши.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма "Обрій" LTD (17270, Чернігівська область, Талалаївський район, с.Харкове, вул.Науменка, 42, ) на користь ОСОБА_2 (17200, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) середню заробітну плату за період з 01.11.2017 по 09.01.2018 в сумі 6268,88 грн. Виплату провести після утримання з указаної суми передбачених законом податків та інших обов'язкових платежів і зборів.

В частині визнання незаконним та скасування наказу ТОВ Агрофірма «Обрій» LTD № 5-к від 10 січня 2018 року «Про розірвання трудового договору з ініціативи власника» рішення Талалаївського районного суду Чернігівської області від 22 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України

Судді Чернігівського апеляційного суду

І.О.Боброва

О.Є.Мамонова

Н.В.Шитченко

Повний текст постанови складений 28.11.2018.