ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1659/18 Номер провадження 22-ц/814/608/18Головуючий у 1-й інстанції Городівський О.А. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Кривчун Т.О., Триголов В.М.,

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 вересня 2018 року (час ухвалення судового рішення 20.09.2018 року з 17:53:39 год. по 21.09.2018 рік 08:13:10 год.; дата виготовлення повного тексту судового рішення не зазначена) у справі за заявою ОСОБА_3 у власних інтересах та інтересах малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про видачу обмежувального припису, заінтересовані особи: ОСОБА_2 та Миргородська міська рада Полтавської області, як орган опіки та піклування.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

встановив:

У серпні 2018 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису, просила видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2, яким визначити заходи тимчасового обмеження його прав та покласти на нього наступні обов'язки:

- обмежити спілкування з сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2;

- заборонити наближатися на відстань меньше 500 м до будинку АДРЕСА_1, до місця навчання сина - Миргородської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №7, що знаходиться за адресою: Полтавська область, м.Миргород, вул. Багачанська, 51, до її місця роботи - санаторій «Хорол» ПрАТ «Миргородкурорт», що знаходиться за адресою : м.Миргород, вул. Гоголя, 112, інших місць, які вона та ОСОБА_4 відвідують (кафе, магазини, дитячі майданчики, тощо);

- заборонити розшукувати її та ОСОБА_4 особисто, через третіх осіб, якщо вони за власним бажанням будуть перебувати у місці, невідомому ОСОБА_2, переслідувати її та їх сина ОСОБА_4 та у будь-який спосіб спілкуватись з нею;

- заборонити вести телефонні переговори, листування, контактувати в інший спосіб з нею та ОСОБА_4.

- обмежувальний припис просила видати строком на 6 місяців.

В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_3 посилалась на те, що під час спільного з ОСОБА_2 проживанням їх спільний син постійно знаходився під психологічним тиском з боку батька, який нав'язував йому свої релігійні переконання, змушував тримати піст - не їсти та не пити до 22 години влітку, будив сина на молитви о 01:30 год та о 04 год.30 хв. На її втручання на захист сина ОСОБА_2 реагував вкрай негативно, застосовуючи при цьому до неї як фізичне, так і психологічне насилля на очах у сина. Після чого ОСОБА_4 почав панічно боятись свого батька та уникати його, розпочались проблеми із нічним засинанням і здоров'ям дитини.

Також вказувала, що після того, як вона пішла, забравши сина, від ОСОБА_2, він постійно погрожує, систематично вчиняє як фізичне, так і психологічне насильство по відношенню до неї та сина, принижує їх та залякує, чим завдає шкоду психічному здоров'ю сина.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 вересня 2018 року видано обмежувальний припис строком до набрання законної сили рішення по цивільній справі 541/2378/16-ц, якою буде вирішено позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення способу спілкування з сином ОСОБА_4, однак не більше шести місяців (до 20 березня 2019 року) стосовно ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, (адреса реєстрації: АДРЕСА_2, 37600), із наступними заходами тимчасового обмеження, крім захисту та представництва своїх інтересів в суді:

обмежено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, у спілкуванні з постраждалим сином - малолітнім ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2;

заборонено ОСОБА_2 наближатись на відстань менше 200 м. до місця проживання (перебування) постраждалих осіб ОСОБА_3 та ОСОБА_4, до будинку № АДРЕСА_1, до місця навчання сина - Миргородської загальноосвітньої шкоди І-ІІІ ступенів № 7, що знаходиться за адресою: Полтавська область, м. Миргород, вул. Багачанська, 51, до корпусу санаторія «Хорол» ПрАТ «Миргородкурорт», розташованого за адресою м. Миргород, вул. Гоголя, 112, де знаходиться місце роботи ОСОБА_3, інших місць частого відвідування постраждалими особами.

заборонено ОСОБА_2 розшукувати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особисто чи через третіх осіб, якщо вони за власним бажанням перебуватимуть у невідомому йому місці, переслідувати потерпілих та в будь-який спосіб (телефонні розмови, листування та інше) спілкуватись з ними.

Копії рішення про обмежувальний припис надіслано до Миргородського ВП ГУНП в Полтавській області (37600, Полтавська обл., м.Миргород, вул. Я.Усика, 34) для взяття ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2, 37600), на профілактичний облік, а також до виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області (37600. Полтавська обл., м. Миргород, вул. Незалежності, 17).

Рішення допущено до негайного виконання і роз'яснено, що його оскарження не зупиняє його виконання (ч.4 ст. 350-6 ППК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом Конституції України, норм матеріального та процесуального права,просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 стверджує, що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини, що мають значення для справи, не звернув увагу на те, що позивачем не надано доказів того, що були якісь випадки вчинення ним домашнього насильства відносно заявниці та сина ОСОБА_5.

Також вказував, що за змістом норми п.7 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис є санкцією за діяння, які кваліфікуються, як правопорушення, а при доведенні фактичних обставин, викладених у заяві про видачу обмежувального припису, в усякому разі тимчасово обмежуються права та покладаються певні обов'язки на особу-кривдника. Тому заявник, вважає, що обмежувальний припис є одним із видів відповідальності особи за вчинення правопорушення. Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» набув чинності 07.01.2018. Тому ОСОБА_2, посилаючись на положення ст. 58 Конституції України, вважає, що обмежувальний припис можна видати лише за діяння, яке вчинене після дати набрання законної сили даним нормативно правовим актом. Тому, його дії, до вказаної дати не можуть слугувати підставою для видачі обмежувального припису.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_6, представник ОСОБА_3, стверджує, що рішення суду першої інстанції є законним і справедливим, а доводи апеляційної скарги не спростовують фактів насильства по відношенню до заявниці і її сина. Питання щодо наявності підстав для відводу головуючого у справі було перевірено і належним чином вирішено.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, з 2005 року по 2016 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_2 проживали у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу.

Відповідно до свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_1 року народився ОСОБА_4, його батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.5).

Між сторонами склались неприязні відносини і у липні 2016 році ОСОБА_3 переїхала з сином до своїх батьків.

Малолітній син з липня 2016 року по теперішній час проживає з матір'ю окремо від батька.

Згідно довідки Миргородської НВК (днз-знз) «Гелікон» №02-21/40 від 01.08.2016 року ОСОБА_4 навчається у Миргородському НВК (днз-знз) «Гелікон», батько не відвідує батьківські збори, не забирає дитину зі школи, не цікавиться його шкільним життям, тобто не бере участі у вихованні дитини (а.с.6).

Згідно повідомлень Миргородського відділу поліції ГУ НП в Полтавській області №Л-146/115/111/01-2018 від 21 березня 2018 року (а.с.20), № 1695/115/111/01-2018 від 26 квітня 2018 року (а.с.21), №2239/115/111/03-2018 від 29 травня 2018 року (а.с.16) за результатами проведених перевірок заяв ОСОБА_3 про вчинення ОСОБА_2 насильства відносно неї та дитини з останнім проведені бесіди, ознак кримінального правопорушення не виявлено.

Судом першої інстанції також встановлено, що в провадженні Великобагачанського районного суду Полтавської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.125 та ч.2 ст.162 КК України за фактом нанесення 09.05.2017 ОСОБА_2 разом із двома невстановленими особами тілесних ушкоджень ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.46-47).

Згідно медичної документації ОСОБА_4 2007 р.н., останній хворіє на розлад емоцій з порушенням сну, ситуаційно обумовлений. Має астмо невротичний синдром, причиною яких є конфлікт, що існує між його батьками. (а.с.9-11).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності фактів вчинення ОСОБА_2 психологічного і фізичного насильства відносно заявниці та її сина.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Оскільки у цій справі йдеться у тому числі і про захист малолітньої дитини від негативного впливу внаслідок складних відносин, що склалися між її батьками, апеляційний суд визнає за необхідне керуватися сталою правовою тезою про те, що рівність прав батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини, зокрема права на гармонійний розвиток, належне виховання і утримання, її життя і здоров'я.

При вирішенні спору щодо дитини у першу чергу мають бути забезпечені інтереси самої дитини, а вже тільки потім - інтереси батьків (ст.7, ст.141, ст.161 СК України, ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», ч.1 ст.3, ч.1 ст.18, ч.1 ст.27 Конвенції про права дитини, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, параграф 76; рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, параграф 54).

Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

За пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов'язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частиною третьою статті 26 цього Закону рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

У пункті 9 частини першої статті 1 згаданого Закону оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Крім вимог Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спірних правовідносин підлягають застосуванню правила СК України.

За правилами статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Зважаючи на наведені правила Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях

Пунктами другим, третім ч.4 ст.265 ЦПК України встановлено, що суд першої інстанції у своєму рішенні має зазначити докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; навести мотивовану оцінку кожного аргументу учасника справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову.

Заінтересована у справі особа ОСОБА_2 не заперечує подій, що мали місце 07 травня 2018 року, хоча і має своє бачення характеру і змісту вчинків учасників цих подій.

Перевіривши надані у справу докази, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що 07 травня 2018 року ОСОБА_2 вчинене насильство відносно малолітнього сина ОСОБА_5 та ОСОБА_3

При цьому у розумінні приписів статті першої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству» не мають правового значення мотиви, з яких вчиняється насильство, не є обов'язковою також наявність у діях кривдника ознак адміністративного чи кримінального правопорушення.

Враховуючи пояснення самого ОСОБА_2, пояснення ОСОБА_3, показання свідків, допитаних у суді, матеріали адміністративної справи №541/999/18, апеляційний суд визнає, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_2 за ч.1 ст.173-2 КУпАП у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення не спростовує факту вчинення ОСОБА_2 насильства відносно заявниці та її дитини.

Не спростовано також твердження ОСОБА_3 про вчинення насильства 28 лютого 2018 року, у зв'язку з чим заявниця зверталася до органів Національної поліції України та із ОСОБА_2 була проведена профілактична бесіда (а.с.20).

Отже, належними і допустимими доказами у справі підтверджено два випадки вчинення ОСОБА_2 фізичного і психологічного насильства відносно ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_4, які мали місце після набрання чинності ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству», тобто після 07 січня 2018 року.

При вирішенні такої категорії справ для оцінки вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання негативних наслідків для постраждалої особи (пункт 9 частини першої статті першої ЗУ «Про запобігання та протидію домашньому насильству») не можна обмежуватися оцінкою «голих» фактів, так як тільки ретроспективна оцінка розвитку відносин між особами - учасниками конфлікту у сукупності із фактами, що стали приводом для звернення до суду, дає можливість спрогнозувати подальший перебіг подій та визначитися з необхідністю «зовнішнього» втручання у приватне життя.

Виходячи з наведеного апеляційний суд приймає до уваги надані заявницею докази, які свідчать про те, що конфлікт між нею і ОСОБА_2 з приводу способів, методів виховання дитини, формування у дитини світогляду виник практично з дня народження дитини і досяг критичної точки у липні 2016 року, коли ОСОБА_3 переїхала проживати до своїх батьків.

Регулярні звернення як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2 до уповноважених державних органів (у тому числі правоохоронних), судові справи, які не вирішені по суті, дають підстави для висновку про те, що зважаючи на психологічні особливості обох батьків (див. висновок судової психологічної експертизи: а.с.30-45) конфлікт між ними становиться все більш інтенсивним, форми спілкування ОСОБА_2 з дитиною і ОСОБА_3 виходять за межі цивілізованого та загальноприйнятого стандарту, наслідком чого є страждання дитини, з'явлення у неї емоційних розладів.

Наведене дає підстави для обґрунтованого переконання про те, що тимчасове обмеження ОСОБА_2 у спілкуванні з ОСОБА_3 та його малолітнім сином є вимушеним, але необхідним заходом для забезпечення інтересів дитини.

Перевіривши доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції положень закону про відводи (самовідводи) судді (ст.36, ст.39, ст.40 ЦПК України), апеляційний суд визнає їх необґрунтованими.

Заявляючи відвід головуючому у справі - судді Городівському О.А., ОСОБА_2 посилався на свої неприязнені стосунки із дружиною судді - прокурором Орел О.І., щодо незаконних, на його думку, дій якої він подавав скарги у кримінальному провадженні відносно нього (а.с.92).

Перевіривши доводи заявленого відводу, суд першої інстанції ухвалою від 21 серпня 2018 року визнав їх необґрунтованими (а.с.96-97). З таким висновком погоджується апеляційний суд, оскільки, як встановлено, скарги ОСОБА_2 ґрунтувалися на його незгоді з діями прокурора у кримінальному провадженні. У справі відсутні рішення, ухвалені відповідними уповноваженими особами (органами) за результатами розгляду скарг, які б давали підстави вважати, що дійсно між ОСОБА_2 і прокурором Орел О.І. виник конфлікт в результаті неправомірних дій останньої.

Враховуючи встановлене, конкретні обставини справи і характер спірних правовідносин, апеляційний суд вважає, що інші доводи апеляційної скарги не є істотними та такими, що потребують детального аналізу задля забезпечення вимог п.1 ст.6 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, з обставини, з якими процесуальне законодавство пов'язує скасування чи зміну судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 21 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2018 року.

Головуючий О.А.Лобов

Судді: Т.О.Кривчун

В.М.Триголов