Справа № 323/560/18
Провадження № 2/323/345/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.06.2018 року м. Оріхів

Оріхівський районний суд Запорізької області у складі:

головуючої судді - Гуцал О.П.,

за участі:

секретаря судового засідання - Лукіної А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

03.03.2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалися на те, що 08.06.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір б/н, на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У звязку з порушенням зобовязань за договором відповідач станом на 31.12.2017 року має заборгованість у розмірі 14725,70 грн., яку позивач просить в судовому порядку стягнути з відповідача разом із понесеними судовими витратами в розмірі 1762,00 грн.

Ухвалою суду від 07.03.2018 року зазначена позовна заява була залишена без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків позовної заяви.

04.04.2018 року від позивача надійшла відповідь на ухвалу про залишення позовної заяви без руху та позовна заява в новій редакції. Також до даної позовної заяви було надано докази, які не були додані до первісної позовної заяви.

Ухвалою суду від 04.04.2018 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд за правилами спрощеного позовного провадження.

25.04.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно до якого відповідач не погоджується із позовними вимогами, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження укладення між сторонами кредитного договору. В заяві, підписаній відповідачем, не йдеться про отримання відповідачем кредиту. Крім цього, надані позивачем ОСОБА_2 та правила надання банківських послуг не містять і не передбачають підпису відповідача. Наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить даних, щодо якого договору він складений, та на яку картку позивачем були зараховані кошти в якості кредитного ліміту та в якій сумі.

23.05.2018 року до суду надійшла відповідь на відзив, згідно до якого представник позивача вказав, що заява про приєднання до ОСОБА_2 та правил та Умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами, що розташовані на офіційному сайті банку складають договір про надання банківських послуг. Дані документи разом із розрахунком заборгованості, копією паспорта, фото клієнта з картою та випискою по рахунку є доказами укладення кредитного договору.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявилася, причин неявки не повідомила, про час та дату розгляду справи була повідомлена належним чином.

Згідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи був належним чином повідомлений про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, яка належним чином повідомлена про судове засідання, однак не повідомила причин своєї неявки.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що висунуті позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За змістом частини першої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти, як це передбачено ч. 1 ст. 1048 ЦК України.

За визначенням ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України, відповідно до якої зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Порушенням зобовязання, відповідно до ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобовязання є прострочення виконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернулася до ПАТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання дебетових послуг, у зв'язку з чим підписала заяву № б/н від 08.06.2011 року, згідно якої вона ідентифікувалася та ознайомилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с.6) та виявила намір оформити на своє імя дебетову особисту карту.

Зі змісту заяви позичальника вбачається, що встановлення кредитного ліміту по платіжній карті умовами укладеного договору не передбачено.

Підписана відповідачем заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, складає між відповідачем і банком договір про надання банківських послуг. Заявник ознайомився і згоден з Умовами і Правилами надання банківських послуг, тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.

Згідно п.1.1.1.21 ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, дебетова карта - банківська карта банку (персоніфікована або не персоніфікована).

Відповідно до п. 3.2 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 30.04.2010 року №223, яке було чинним на момент укладення договору, та аналогічних положень чинного Положення про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05.11.2014 року № 705 (п.2 розділу ІІІ), залежно від умов, за якими здійснюються платіжні операції з використанням спеціальних платіжних засобів, можуть застосовуватися дебетова, дебетово-кредитна та кредитна платіжні схеми.

Дебетова схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку.

Під час застосування дебетово-кредитної схеми користувач здійснює платіжні операції з використанням спеціального платіжного засобу в межах залишку коштів, які обліковуються на його рахунку, а в разі їх недостатності або відсутності - за рахунок наданого банком кредиту.

Кредитна схема передбачає здійснення користувачем платіжних операцій з використанням спеціального платіжного засобу за рахунок коштів, наданих йому банком у кредит або в межах кредитної лінії.

Згідно п.3.3 цього Положення, емітент визначає у внутрішньобанківських правилах та в договорах порядок кредитування користувачів у межах обраної кредитної схеми.

Згідно п. 1.1.1.62 ОСОБА_2 і Правил надання банківських послуг, платіжна картка - електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Залежно від умов, за якими здійснюються розрахунки з використанням платіжної карти, можуть використовуватися дебетна, кредитна схеми обслуговування карт.

Із зазначеного можна зробити висновок, що дебетова картка є різновидом банківської платіжної картки. Дебетова картка призначена для оплати купівлі товарів та послуг, у тому числі з використанням електронних терміналів, отримання готівки, виконання інших операцій, доступних у меню банкомата або установи банку. Дебетова картка дозволяє використовувати кошти доступного залишку на депозитному рахунку, на основі якого вона емітована.

Жодних документальних доказів щодо умов, на яких обслуговувалась вказана дебетова картка відповідача, надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Дебетова особиста картка» позивачем суду не надано.

Таким чином, позивачем не надано доказів укладення 08.06.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 договору про надання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту, як заявлено позивачем в обґрунтування підстав позову.

З наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за договором від 08.06.2011 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 про отримання дебетової особистої карти, позивачем здійснювалося зарахування суми кредиту на рахунок за цим договором, який фактично є депозитним, і на який зараховувалися власні кошти ОСОБА_1 Доказів згоди відповідача на зміну умов поданої заяви про видачу дебетової особової картки на кредитну картку і отримання кредиту, суду не надано, а одностороння зміна суттєвих умов договору чинним законодавством і Умовами і Правилами надання банківських послуг, не передбачена.

Надана позивачем виписка по рахунку не містить даних, за яким договором вона сформована, а містить лише посилання на основну карту ОСОБА_1 № 4149**** ****2997. Також дана виписка містить дані за період часу з 16.03.2012 року по 30.04.2018 року.

Таким чином, надана виписка по рахунку не може вважатися належним доказом отримання відповідачем кредитних коштів за договором від 08.06.2011 року.

Долучене до відповіді на відзив фото, на якому зображена нібито відповідач із карткою, також не є належним доказом отримання відповідачем кредитної картки, оскільки на даному фото не видно реквізитів картки та дане фото не містить дати, коли воно зроблене.

Також позивачем до відповіді на відзив долучено довідку від 19.05.2018 року, в якій зазначено, що ОСОБА_1 згідно кредитного договору б/н від 08.06.2011 року отримала картку № 972997, яка мала термін дії до останнього дня 09.2015 року.

Водночас, позивачем також долучено довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта ОСОБА_1 (картрахунок № 972997 від 15.03.2012 року), де вказано, що старт карткового рахунку відбувся 15.03.2012 року (SAMDN5354, 972997, U180, Універсальна 180+).

Зазначені докази мітять між собою протиріччя, оскільки в одній довідці зазначено, що зазначена карта отримана відповідачем 08.06.2011 року, а в іншій міститься дата відкриття рахунку 15.03.2012 року.

Посилання позивача на п. 2.1.1.2.3 ОСОБА_2 та Правил надання банківських послуг є безпідставними, оскільки п. 2.1.1.2.3 встановлює право банку прийняти рішення про встановлення кредитного ліміту на кредитну картку та в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт, а не встановити його всупереч умовам укладеного договору про надання банківських послуг.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог бо заперечень.

Згідно ч.5, 7 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмету спору, з власної ініціативи.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, з урахуванням всіх обставин в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підтверджуються належними та допустимими доказами, а отже у їх задоволенні необхідно відмовити за недоведеністю.

У звязку з відмовою у позові судові витрати згідно п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України покладаються на позивача.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.15, 16, 509, 526, 610, 611, 626, 629, 1050, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 12, 13, 81, 89, 258-259, 263, 264, 268, 273 Цивільного процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 08.06.2011 року у розмірі 14725,70 грн. відмовити за недоведеністю.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Запорізької області через Оріхівський районний суд Запорізької області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.П. Гуцал