Постанова

Іменем України

17 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 757/20834/15-ц

провадження № 61-27199св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Національний історико-архітектурний музей «Київська фортеця»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у складі судді Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця», третя особа - ОСОБА_2, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 2010 року ОСОБА_1 працювала в Національному історико-архітектурному музеї «Київська фортеця» на посаді вченого-секретаря. Наказом від 22 травня 2015 року її було звільнено із займаної посади на підставі пункту 2 частини другої статті 41 КЗпП України. Однак, наказ про звільнення позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки жодних подань власника або уповноваженого ним органу до профспілки з приводу її звільнення не було, а також до компетенції посадових обов'язків вченого-секретаря не відноситься обслуговування грошових, товарних або культурних цінностей.

На підставі вищевказаного ОСОБА_1, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд поновити її на посаді вченого-секретаря;виплатити їй компенсацію за вимушений прогул у розмірі 10 856,16 грн; за роботу у вихідні дні - 1 351,35 грн; пеню відповідно до частини третьої статті 549 ЦК України - 1 867,93 грн; скасувати догану, оголошену на підставі наказу

від 21 травня 2015 року № 34-В; стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 5 000 грн; моральну компенсацію -

80 000 грн; виплатити їй компенсацію витрат на лікування у розмірі

2 592,69 грн; проіндексовану недоплату - 799,71 грн; індекс інфляції

за квітень 2016 року - 191,82 грн.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року (у складі судді Писанця В. А.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді вченого-секретаря Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 22 травня 2015 року.

Стягнуто з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за вимушений прогул

з 22 травня 2015 року по 16 червня 2015 року у розмірі 10 856,16 грн.

Стягнуто з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 компенсацію за роботу у вихідні дні

у розмірі 1 351,35 грн.

Скасовано наказ Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» від 21 травня 2015 № 34-В про оголошення ОСОБА_1 догани.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді вченого-секретаря Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» з 22 травня 2015 року.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не довів належними та допустимими доказами, що до посадових обов'язків позивача відноситься обслуговування грошових або товарних цінностей

(їх приймання, зберігання, транспортування, розподіл тощо). Тому звільнення позивача із займаної посади відбулося з порушенням норм трудового законодавства, у зв'язку з чим позивач має право на відновлення свого порушеного права.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року змінено.

Зменшено стягнуту з Національного історико-архітектурного музею «Київська фортеця» на користь ОСОБА_1 суму компенсації за вимушений прогул з 22 травня 2015 року по 16 червня 2015 року з 10 856,16 грн до 3 742,20 грн.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до статті 3 Закону України «Про компенсацію громадянам частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (у редакції, чинній на час розгляду справи) сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до довідки від 22 лютого 2016 року № 54 середньоденна заробітна плата (дохід) позивача становить 207,90 грн, а згідно з розрахунком останньої компенсація за вимушений прогул становить 3 742,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку: шляхом подання 10 травня 2017 року апеляційної скарги.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року відмовлено та повернуто її заявнику.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач була присутня під час розгляду справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, однак не заявила про подачу апеляційної скарги, а також про продовження строків на апеляційне оскарження, що в свою чергу унеможливлює застосування порядку, визначеного статтею 318 ЦПК України (у редакції, чинні на час звернення з апеляційною скаргою).

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не перевірив всіх обставин справи, тому ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню як така, що не ґрунтується на нормах процесуального закону.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

17 травня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Апеляційний суд встановив, що не погодившись з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку 10 травня 2017 року, а також звернулася до апеляційного суду з клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2016 року відмовлено та повернуто її заявнику на підставі статті 318 (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою).

Відповідно до частини першої статті 318 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою), якщо апеляційні скарги на рішення або ухвалу суду першої інстанції були подані в установлені цим Кодексом строки, але надійшли до суду після закінчення апеляційного розгляду справи або коли строки на подання апеляційної скарги у зв'язку з пропущенням їх з поважних причин були поновлені або продовжені і особа, яка подала апеляційну скаргу, не була присутня під час розгляду справи, апеляційний суд розглядає цю скаргу за правилами цієї глави.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 та повертаючи її скаржнику, апеляційний суд виходив з того, що апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції була подана до суду після закінчення апеляційного розгляду справи та з пропуском строків, встановлених законом.

Встановивши, що позивач брала участь у розгляді справи як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, однак в судовому засіданні апеляційного суду не звернулась з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, не просила про відкладення розгляду справи з метою вирішення питання її прийняття, а також про продовження строків на апеляційне оскарження, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 порушила порядок розгляду апеляційної скарги, визначений статтею 318 ЦПК України

(у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою). Крім того, зазначив, що підстави для вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження відсутні.

Проте такий висновок апеляційного суду не відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України(у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою), апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 294 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом тридцяти днів з моменту отримання ухвали особа має право звернутися до апеляційного суду з заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку апеляційного оскарження будуть визнані неповажними, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження.

Суд апеляційної інстанції порушив вказану норму процесуального права.

Відмовляючи у прийнятті апеляційної скарги ОСОБА_1 та повертаючи її заявнику на підставі статті 318 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою), апеляційний суд не врахував вимоги абзацу 1 частини третьої статті 297 цього Кодексу (у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою) щодо залишення апеляційної скарги без руху та не вирішив у визначений законом строк питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, повернув апеляційну скаргу з підстав, не передбачених законом.

Отже, апеляційний суд позбавив ОСОБА_1 права надати обґрунтоване клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням інших підстав для поновлення строку, а також порушив її право на апеляційне оскарження судового рішення як складової частини права на справедливий суд, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду міста Києва

від 15 червня 2017 року не може вважатись законною і обґрунтованою, тому наявні підстави для її скасування, а справу необхідно передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 402, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 червня 2017 року скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська