Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 489/1226/16-ц

провадження № 61-4731св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - орган опіки та піклування Миколаївської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2016 року у складі колегії суддів: Мурлигіної О. Я., Козаченка В. І., Царюк Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька, оформлення проїзного документа на дітей без згоди батька.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач, з яким вона раніше перебувала у шлюбі, є батьком малолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4. Після розірвання шлюбу, рішенням суду від 04 листопада 2015 року місце проживання дітей було визначено з нею. У травні 2015 року позивач уклала шлюб з громадянином Турецької Республіки та у них народилася дочка.

Вона має добрі стосунки з чоловіком та мала намір виїхати літом на батьківщину чоловіка на літній період зі всіма дітьми з метою їх оздоровлення, розвитку та відпочинку. Однак відповідач відмовляється надати нотаріальний дозвіл на тимчасовий виїзд дітей за межі України.

Посилаючись на викладене, позивачка просила надати її синам дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки на період з 01 червня по 20 серпня 2016 року включно в її супроводі та без згоди та супроводу батька. Також просила надати дозвіл на виготовлення дітям проїзних документів без згоди батька.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 травня 2016 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України ОСОБА_3 та ОСОБА_4 до Турецької Республіки на період з 01 червня по 20 серпня 2016 року в супроводі матері ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач безпідставно відмовляється дати згоду на тимчасовий виїзд дітей разом з матір'ю за межі України, саме в Турецьку Республіку, у зв'язку з чим суд надав тимчасовий дозвіл на виїзд малолітніх дітей за межі України.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2016 року рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 травня 2016 року в частині надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька та стягнення судового збору скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дітей за межі України, до Турецької Республіки, без згоди батька відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що відмова відповідача дати дозвіл на виїзд дітей до Турецької Республіки є обґрунтованою, виходячи із реальних загроз терористичних актів у Турецькій Республіці в зазначений для відпочинку період, відсутні підстави вважати наявну у позивачки можливість забезпечити безпечний відпочинок дітям.

У липні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2016 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 травня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що причиною відмови у позові є небезпечність перебування у Турецькій Республіці. Однак такий висновок не ґрунтується на нормах матеріального права. Міністерство закордонних Справ України не заборонило громадянам України виїзд до Турецької Республіки, а суд апеляційної інстанції безпідставно взяв на себе повноваження Міністерства Закордонних справ України та заборонив виїзд до Турецької Республіки.

Підпунктом 4 пунктом 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У статті 388 ЦПК України зазначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам матеріального права рішення апеляційного суду не відповідає.

У справі, яка переглядається, суд встановив, що сторони уклали шлюб 04 жовтня 2004 року. Вони мають двох дітей, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а також ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 17 січня 2014 року вказаний шлюб розірвано.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 04 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 01 грудня 2015 року, визначено місце проживання дітей із матір'ю.

12 травня 2015 року позивачка уклала шлюб із громадянином Турецької Республіки, взяла собі його прізвище, та у них ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася дочка ОСОБА_5, яка зареєстрована громадянкою України.

Позивачка також є громадянкою України, має в особистій власності двокімнатну квартиру в місті Миколаєві, яка є її постійним місцем проживання.

Постійним місцем проживання чоловіка позивачки є місто Коджаелі Турецької Республіки. Позивачка має намір виїхати до чоловіка в літній період зі всіма дітьми для відпочинку та оздоровлення дітей, для чого 13 травня 2016 року нею було заброньовано авіаперевезення з усіма дітьми із міста Одеси до міста Стамбулу та в зворотному напрямку з 15 червня по 15 серпня 2016 року.

Встановлено, що ОСОБА_1 у лютому 2016 року звернулася письмово до ОСОБА_2 з проханням надати тимчасовий дозвіл на виїзд спільних дітей до Турецької Республіки з 01 червня по 20 серпня 2016 року та гарантувала повернення дітей. Проте відповідач направлене на його адресу звернення не отримав. Незважаючи на наявність спору, дозволу на виїзд дітей не надав.

Враховуючи відмову дати дозвіл на виїзд дітей у Турецьку Республіку, відповідач припускає, що позивачка має можливість за законодавством Турецької Республіки як громадянка вказаної країни залишитися з дітьми в цій країні проживати постійно, а також матеріально не спроможна забезпечити виїзд дітей в Україну.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині надання дозволу на виїзд дітей за межі України без згоди батька суд апеляційної інстанції, послався на небезпечність перебування у Турецькій Республіці.

Однак вказаний висновок не ґрунтується на нормах матеріального права.

Частинами першої, другої статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

До забезпечення інтересів дітей відноситься можливість, в даному випадку забезпечення одним з батьків, безпеки дітей в країні перебування та утворення умов для їх найкращого відпочинку, світогляду та розвитку.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в України громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

За змістом частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

З огляду на це, суд першої інстанції задовольняючи частково позов, дозволив разовий виїзд дітей в супроводі матері та без супроводу батька за межі України в зазначений період часу, виходячи насамперед з їх інтересів, не сприймаючи як суб'єктивні та бездоказові доводи відповідача.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Суд першої інстанції, правильно встановивши обставини у справі та надавши їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відсутні компроментуючі дані щодо позивачки та її чоловіка, який має місце проживання в Турецькій Республіці, певний дохід та численну родину в Турецькій Республіці. Відвідування дітей з матір'ю іншої південної країни сприятиме розвитку їх кругозору, сприятиме їх оздоровленню.

Апеляційний суд всупереч вимогам статей 212-214, 303 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), встановивши обставини у справі, вдався до переоцінки доказів, та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволені позову про надання дозволу на виїзд дітей за межі України, до Турецької Республіки, без згоди батька, безпідставно позбавивши дітей їхнього права на доступ до гармонійного, духовного, морального і соціального розвитку.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки апеляційним судом скасовано законне і обґрунтоване судове рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду відповідно до положень статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Встановлено, що за подання касаційної скарги ОСОБА_1 сплачено 661,20 грн судового збору.

Відповідно до статті 141 ЦПК України із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню понесені останньою судові витрати по сплаті судового збору в суді касаційної інстанції в розмірі 661,20 грн.

Керуючись статтями 141, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 07 липня 2016 року скасувати, залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 30 травня 2016 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати за розгляд справи в суді касаційної інстанції в розмірі 661,20грн (шістсот шістдесят один гривня 20 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.М. Коротун

В.П. Курило