Постанова

Іменем України

05 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 1519/2-2768/11

провадження № 61-32495св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, відповідач - Одеська міська рада,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Одеської міської ради на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року у складі судді Кравець Ю. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Одеської міської ради про визнання права власності на реконструйовану квартиру.

Заочним рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 31 січня 2011 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на переобладнану квартиру

АДРЕСА_1, загальною площею 101,1 кв. м, житловою -63,5 кв. м, підсобною -

37,6 кв. м.

Встановлено порядок виконання рішення, згідно з яким після набуття ним законної сили є підставою для реєстрації за ОСОБА_4 права власності на переобладнану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 101,1 кв. м, житловою -63,5 кв. м, підсобною -37,6 кв. м.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що здійснене позивачем переобладнання відповідає санітарно-технічним вимогам та не порушує права третіх осіб. Згідно з Конституцією України позивачі мають право на поліпшення своїх житлових умов. Вказане переобладнання не тільки поліпшує житлові умови позивача, але й є необхідним для його особистого проживання. Відповідно до статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, Одеська міська рада оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Одеської міської області на заочне рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 31 січня 2011 року відмовлено.

Ухвала мотивована тим, що про порушення своїх прав Одеській міській раді стало відомо 08 грудня 2016 року, однак з апеляційною скаргою остання звернулася лише 21 квітня 2017 року. Оскільки апеляційна скарга на рішення суду подана поза межами річного строку, тому згідно з вимогами частини третьої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою), незалежно від причин поважності пропуску строку на її апеляційне оскарження, у відкритті апеляційного провадження слід відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляд цивільних і кримінальних справ, Одеська міська рада просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу для продовження розгляду до апеляційного суду, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що в матеріалах справи відсутні відомості щодо направлення на адресу Одеської міської ради копії оскаржуваного заочного рішення Малиновського районного суду міста Одеси, так само як і відсутні документи, що підтверджують отримання відповідачем копії вказаного рішення суду.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

30 травня 2018 року справу направлено до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 297 ЦПК України незалежно від поважності причини пропуску строку апеляційного оскарження апеляційний суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційна скарга прокурора, органу державної влади чи органу місцевого самоврядування подана після спливу одного року з моменту оголошення оскаржуваного судового рішення.

Зазначене положення закону поширюється на апеляційні скарги подані

з 14 січня 2012 року, тобто з дати набрання чинності Законом України

від 20 грудня 2011 року № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», яким внесено відповідні зміни до статті 297 ЦПК України.

Аналізуючи відповідність обставин справи та дій державних органів відповідно до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), Європейський Суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)

у своєму рішенні від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) рішенні підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що в разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб.

Також ЄСПЛ зазначив, що повноваження державних органів з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, які не обмежено жодними часовими рамками, мають суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Положення частини третьої статті 297 ЦПК України щодо обмеження органів державної влади та місцевого самоврядування в оскарженні судових рішень річним строком з моменту їх проголошення сприяють тому, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати своєчасного виконання своїх обов'язків.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-2054цс16 від 22 лютого 2017 року.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Одним з основоположних аспектів верховенства права в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод є принцип правової визначеності (певності), який вимагає, серед іншого, щоб остаточне вирішення судом спору не ставилося під сумнів (принцип правової визначеності як складова справедливого судового розгляду).

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив з того, що заочне рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 31 січня 2011 року внесене до Єдиного державного реєстру судових рішень, перебуває у вільному доступі та будь-яка особа має цікавитися ходом розгляду справи, у тому числі й Одеська міська рада.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судове рішення апеляційної інстанції ухвалене без додержання норм процесуального права, та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Одеської міської ради залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк