Справа № 462/2589/14-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/4556/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретар - Брикайло М.В.,

з участю - представника апелянта ОСОБА_2, представників позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_9, про визнання права власності та стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и л а:

Позивачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до відповідача ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_9, в якому з врахуванням змін та уточнень (т. 1 а.с. 182-184), просять стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_10 суму боргу в розмірі 5948789,47 грн., з яких 3150000,00 грн. основний борг, 283758,90 грн. - 3% річних, 2515030,57 грн. - інфляційні; позивача ОСОБА_8 2398400,83 грн., з яких: 1270000,00 грн. основний борг, 114404,38 грн. - 3% річних, 1013996,45 грн. - інфляційні; позивача ОСОБА_5 3729796,58 грн., з яких: 1975000,00 грн. основний борг, 177912,33 грн. - 3% річних, 1576884,25 грн. - інфляційні, а також, просять визнати у судовому порядку за ними право власності на земельну ділянку площею 0,3494 га, що розташована по вул. Пілотів, 9 у м. Львові, кадастровий № :06:018:012 та на будівлі лазні-пральні площею 543,7 кв.м, шо позначена на плані літерами А-1 та А'-1 та котельні площею 134,3 кв.м під літерою Б-1 за адресою: 79052 - Львівська область, м. Львів, вул. Пілотів, 9. Свої вимоги мотивують тим, що згідно з розпискою від 27 грудня 2007 року між ними та відповідачем ОСОБА_6 був укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6 395 000,00 грн., з яких: від ОСОБА_7 3 150 000,00 грн.; від ОСОБА_8 1 270 000,00 грн.; від ОСОБА_5 1 975 000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобовязувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Указана розписка підписана ОСОБА_6 і скріплена печаткою КППО «Дельфін-1». Відповідач свої зобовязання не виконала, грошові кошти в обумовлений час не повернула, ніякого майна у власність позивачам не передала. В звязку з наведеним, просять позов задовольнити.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_9, про визнання права власності та стягнення заборгованості - задоволено частково.

Ухвалено:

- стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 5948789 (пять мільйонів девятсот сорок вісім тисяч сімсот вісімдесят девять) гривень 47 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 5950007 (пять мільйонів девятсот пятдесят тисяч сім) гривень 47 коп.;

- стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 2398400 (два мільйона триста девяносто вісім тисяч чотириста) гривень 83 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 2399618 (два мільйони триста девяносто девять тисяч шістсот вісімнадцять) гривень 83 коп.;

- стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 3729796 (три мільйони сімсот двадцять девять тисяч сімсот девяносто шість) гривень 58 коп. боргу та 1218 гривень 00 коп. судового збору. Всього стягнути 3731014 (три мільйони сімсот тридцять одна тисяча чотирнадцять) гривень 58 коп.

В решті вимог позову відмовлено.

Рішення Залізничного суду м. Львова від 31 травня 2017 року оскаржила відповідач ОСОБА_6, подавши апеляційну скаргу.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного зясування всіх обставин справи та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Зазначає, що судом не встановлено справжньої правової природи боргової розписки від 27 грудня 2007 року, незважаючи на те, що зміст самої розписки суперечить показанням позивачів, які були допитані в судовому засіданні як свідки. Так, в розписці не зазначено конкретної дати передачі та отримання грошей, розписка не виражає її (відповідача ОСОБА_6М.) внутрішньої волі, оскільки така є надрукована, а не написана нею власноручно, а вона - ОСОБА_6 заперечує факт складання нею такої розписки. Крім того, як слідує із змісту розписки від 27 грудня 2007 року, кошти у сумі 6 395 000 гривень передавались не в один час, а протягом березня - грудня 2007 року без складання будь - яких письмових документів, тобто без дотримання письмової форми у відповідності до ст. 1047 ЦК України. На думку апелянта, враховуючи пояснення, які дані позивачами та відповідачем ОСОБА_6 в якості свідків, та аналізуючи зміст розписки від 27 грудня 2007 року, є усі підстави вважати, що така розписка суперечить внутрішній волі обох сторін. Звертає увагу на те, що позивачі в судовому засіданні не змогли пояснити джерело набуття ними таких великих сум коштів, не надано суду жодних доказів, підтверджуючого документу, виданого позичальником у момент фактичної передачі ними як позикодавцями грошей, щ о по своїй сумі відповідають особливо великим розмірам. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, оскільки зазначену боргову розписку вона - ОСОБА_6 не складала і не підписувала, відповідно зобовязання за даним документом не відповідає її внутрішній волі. Про боргову розписку їй стало відомо згодом, після оформлення права власності на майно, яке належало КППО «Дельфін - 1». Дії позивачів вона розцінює як протиправні, злочинні, спрямовані на заволодіння її майном. Просить рішення Залізничного суду м. Львова від 31 травня 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Справа розглядається Апеляційним судом Львівської області у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах, відповідно до вимог п. 8 ст. 1 Перехідних положень.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обовязків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Згідно Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а саме в частині задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача ОСОБА_6 в користь позивачів ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 грошових коштів по борговій розписці, 3% річних та інфляційних. В частині відмови у задоволенні позовної вимоги про визнання права власності рішення суду першої інстанції не оскаржується, тому згідно з приписами ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Згідно розписки від 27 грудня 2007 року (т. 1 а. с. 6) між позивачами ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6 395 000,00 грн., з яких: від ОСОБА_7 3 150 000,00 грн.; від ОСОБА_8 1 270 000,00 грн.; від ОСОБА_5 1 975 000,00 грн.

Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобовязувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму.

Указана розписка підписана ОСОБА_6 і скріплена печаткою Колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1».

Доказів виконання відповідачем зобовязання за вказаною розпискою не надано.

З листа ГУНП у Львівській області від 09 грудня 2015 року за № 2/В-366В вбачається, що в провадженні слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000001 від 22.01.2014 року, за фактом заволодіння шляхом обману та зловживання довірою грошовими коштами ОСОБА_11, ОСОБА_5, ОСОБА_7 на загальну суму 6 395 000,00 грн., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України (т. 1 а.с. 116).

Досудове розслідування у вищевказаному кримінальному провадженні не завершено, що визнається всіма учасниками справи та підтверджується листом ГУНП у Львівській області від 27 лютого 2017 року № 2121/16/05-2017 (т. 2 а.с. 190).

Під час огляду матеріалів кримінального провадження № 000001 судом першої інстанції встановлено, що оригінал розписки від 27 грудня 2007 року знаходиться в матеріалах зазначеного провадження (т. 1 а.с. 190).

Під час проведення досудового розслідування у межах кримінального провадження № 000001 було проведено декілька судових експертиз.

І. Відповідно до висновку № 2660 від 28 липня 2014 року криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису встановлено, що підпис від імені ОСОБА_6, який розташований на розписці від 27 грудня 2007 року, після круглої печатки перед словами «Г.Забусик», виконаний самою гр. ОСОБА_6 Рукописний текст «Г.Забусик», який розташований на розписці від 27.12.2007 року, виконаний самою гр. ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 138-142).

ІІ. З судово-технічної експертизи документів від 28.07.2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34 (дата проведення якого написана від руки), яка була проведена судовими експертами ОСОБА_12 науково-дослідного інституту судових експертиз (КНДІСЕ) (т. 1 а.с. 154-161) вбачається, що:

1. У досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відтиск печатки КППО «Дельфін-1» нанесений в той період часу, коли був нанесений відтиск печатки КППО «Дельфін-1» в документі, позначеному як зразок 19, тобто на прикінці вересня 2007 року.

2. Встановити час виконання друкованого тексту у розписці від 27 грудня 2007 року не видається можливим із причини відсутності у експерта впровадженої у судово-експертну практику України методики встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, виконаних лазерним знакосинтезуючим пристроєм.

3. Запис та підпис від імені ОСОБА_6 у досліджуваній розписці від 27.12.2007 року виконані кульковими ручками, спорудженими пастами чорного кольору.

4. У досліджуваній розписці від 27.12.2007 року відсутні ознаки штучного зістарювання документів.

5. Встановити дату виконання підпису від імені ОСОБА_6 у досліджуваній розписці від 27.12.2007 не видається можливим із причин відсутності зразків порівняння зі штрихами паст такої ж рецептури.

6. У досліджуваній розписці від 27.12.2007 року спочатку були виконані запис та підпис від імені ОСОБА_6, а після цього був нанесений друкований текст. Встановити послідовність виконання відтиску печатки КППО «Дельфін-1» відносно інших реквізитів досліджуваної розписки, при умові відсутності перетину їх штрихів, не видається можливим у зв'язку із відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України відповідних методик.

ІІІ. Згідно другого примірника експертизи за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 28.07.2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34 (дата проведення якого надрукована), яка була проведена судовими експертами КНДІСЕ (т. 1 а.с. 117-129):

1. У досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відтиск печатки КППО «Дельфін-1» нанесений в той період часу, коли був нанесений відтиск печатки КППО «Дельфін-1» в документі, позначеному як зразок 19, тобто наприкінці вересня 2007 року.

2. Встановити час виконання друкованого тексту у розписці від 27 грудня 2007 року не видається можливим із причини відсутності у експерта впровадженої у судово-експертну практику України методики встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, виконаних лазерним знакосинтезуючим пристроєм.

3. Запис та підпис від імені ОСОБА_6 у досліджуваній розписці від 27.12.2007 року виконані кульковими ручками, спорудженими пастами чорного кольору.

4. У досліджуваній розписці від 27.12.2007 року відсутні ознаки штучного зістарювання документів.

5. Встановити дату виконання підпису від імені ОСОБА_6 у досліджуваній розписці від 27.12.2007 не видається можливим із причин відсутності зразків порівняння зі штрихами паст такої ж рецептури.

6. Встановити послідовність виконання відтиску печатки КППО «Дельфін-1» відносно інших реквізитів досліджуваної розписки, при умові відсутності перетину їх штрихів, не видається можливим у зв'язку із відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України відповідних методик. Встановити послідовність виконання запису та підпису від імені ОСОБА_6 відносно друкованого тексту не представляється можливим у звязку з індивідуальними характеристиками барвних речовин цих реквізитів та особливостями їх розподілу.

ОСОБА_12 науково-дослідного інституту судових експертиз від 02.02.2016 року № 07/01-11/773-16 було повідомлено слідчого СУ ГУНП у Львівській області ОСОБА_13 (т. 1 а.с. 161), що в першому примірнику вказаного висновку була допущена технічна помилка, яка була усунена шляхом виправлення та правильного зазначення методик у другому примірнику відповідного висновку.

З пояснень судового експерта в суді першої інстанції ОСОБА_14 вбачається, що у першому примірнику експертного висновку від 28.07.2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34 помилково зазначено у пункті 6, що у досліджуваній розписці від 27.12.2007 року спочатку були виконані запис та підпис від імені ОСОБА_6, а після цього був нанесений друкований текст, та що вірним є висновок, який міститься у другому примірнику висновку експертизи про те, що встановити послідовність виконання запису та підпису від імені ОСОБА_6 відносно друкованого тексту не представляється можливим у звязку з індивідуальними характеристиками барвних речовин цих реквізитів та особливостями їх розподілу. Крім того, станом на 2017 рік залишаються відсутні методики, які б давали можливість встановити послідовність виконання відтиску печатки КППО «Дельфін-1» відносно інших реквізитів досліджуваної розписки.

Всі інші судові експерти, які приймали участь у проведенні вищевказаної експертизи, у судовому засіданні в суді першої інстанції підтримали вищевказані показання експерта ОСОБА_14

Згідно із висновком судово-технічної експертизи документів кримінального провадження № 000001 від 15 квітня 2016 року № 2397, яка була проведена судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз, у наданій для дослідження розписці від 27.12.2007 року від імені ОСОБА_6, у межах штрихів відтиску печатки КППО «Дельфін-1» фрагменту підпису від імені ОСОБА_6, рукописного запису «/ОСОБА_6»/» знаходяться окремі мікрочастинки тонера. Встановити послідовність друкованого тексту та нанесення відтиску печатки КППО «Дельфін» у наданій для дослідження розписці від 27.12.2007 від імені ОСОБА_6 не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку. Встановити послідовність друкованого тексту та виконання підпису від імені ОСОБА_6, рукописного запису «/ОСОБА_6» у наданій для дослідження розписці від 27.12.2007 року від імені ОСОБА_6 не представляється можливим з причин, що наведені у дослідницькій частині висновку (т. 1 а.с. 186-190).

З висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 квітня 2018 року № 19/17-3/2/34-СЕ/18 /(т. 3 а.с. 100 108) вбачається, що:

1, 2, 4. Питання: «Яка давність виконання друкованого компютерного тексту у розписці від 27 грудня 2007 року?», «Яка давність виконання від руки запису кульковою ручкою «../ОСОБА_6...»?», «Чи відповідає давність виконання у розписці друкованого компютерного тексту та запису кульковою ручкою «../ОСОБА_6.../», вказаній на ній даті, тобто 27 грудня 2007 року» не вирішувалося у звязку з тим, що на даний час в Експертній службі МВС України відсутні атестовані судові експерти за напрямком визначення абсолютної давності виготовлення документу за його реквізитами (виконаними за допомогою друкуючого пристрою та фарбовими матеріалами кулькових ручок).

-3, 5. Питання стосовно встановлення послідовності нанесення відбитка печатки «ДЕЛЬФІН-1» та рукописного запису «/ОСОБА_6/» в розписці від імені ОСОБА_6 від 27.12.2007 року - не вирішувалось у звязку з відсутністю місць перетину штрихів рукописного запису «/ОСОБА_6/» та відбитку печатки «ДЕЛЬФІН - 1».

У місці розташування відбитку печатки КППО «ДЕЛЬФІН-1» та рукописного тексту «../ОСОБА_6.../» наявні мікрочастинки тонеру. Однак встановити знаходяться вони на відбитку печатки та рукописному записі чи під ними - не представилось можливим, у звязку з незначною кількістю виявлених мікрочастинок тонеру.

У ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд повинен виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Саме до такого розуміння цих правових норм зводяться правові висновки, викладені у постановах Верховного суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967 цс 15 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16.

В матеріалах кримінальної справи наявна розписка від 27 грудня 2007 року, копія якої є в матеріалах даної справи (т. 1 а. с. 6), з якої вбачається, що між позивачами ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_5 та відповідачем ОСОБА_6 укладено договір позики, за умовами якого відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року особисто кошти в сумі 6 395 000,00 грн., з яких: від ОСОБА_7 3 150 000,00 грн.; від ОСОБА_8 1 270 000,00 грн.; від ОСОБА_5 1 975 000,00 грн.

Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобовязувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму.

Указана розписка підписана ОСОБА_6 і скріплена печаткою Колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1».

Тобто, така є борговою розпискою в розумінні вимог ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦПК України, оскільки підтверджує факт отримання відповідачем ОСОБА_6 грошових коштів в якості позики.

Крім того, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що пояснення позивачів про надання грошової позики відповідачу з метою викупу майна КППО «Дельфін-1» стверджуються матеріалами справи № 2-2720/10 за позовом ОСОБА_6 до КППО «Дельфін-1» про стягнення коштів, в яких містяться прибуткові касові ордери зазначеного підприємства від 27 грудня 2007 року, 28 грудня 2007 року, 13 лютого 2008 року /а.с.49-51 справи № 2-2720/10/, з яких вбачається, що саме з дня підписання відповідачем розписки від 27 грудня 2007 року, вона почала вносити значні кошті в статутний фонд підприємства, загальна сума внесених нею коштів становила 1233020,00 грн., що у подальшому призвело до того, що відповідач ОСОБА_6 набула право власності на нерухоме майно КППО «Дельфін-1» на підставі мирової угоди від 29 липня 2010 року, укладеною між нею та підприємством, і затвердженою ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2010 року.

Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналогічна норма міститься і у новій редакції ЦПК України.

Згідно ст. 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Так, для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі (ст. 143 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення).

За змістом ч. 6 ст. 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є беззаперечним доказом і оцінюється судом за правилами, установленими ст. 212 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення) обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Разом із тим доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення).

Суд апеляційної інстанції дослідивши всі висновки експертів у сукупності з іншими доказами на підтвердження заявлених вимог, прийшов до переконання, що підпис, який міститься у розписці був виконаний саме відповідачкою ОСОБА_6, а 6 395 000,00 грн. відповідач отримала особисто готівкою від позивачів ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5

Крім того слід зазначити, що зазначена розписка містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, отримання грошових коштів в конкретно визначеній сумі та зобов'язання щодо їх повернення, строк повернення.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах» № 8 від 30.05.1997 року було розяснено, що при дослідженні висновку експерта суди повинні виходити з того, що висновок експерта не має наперед встановленої сили та переваги над іншими джерелами доказів, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, яке має грунтоватися на всебічному, повному й об'єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Суд першої інстанції спростовуючи твердження ОСОБА_6 та її представників про те, що підпис, який міститься у розписці виконаний не нею, вірно послався на вищевказаний висновок № 2660 від 28 липня 2014 року криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису та пояснення самої ж відповідачки, які вона дала у судовому засіданні, про те, що можливо хтось з позивачів викрав в неї чистий аркуш паперу, на якому вже стояла печатка КППО «Дельфін-1» та її підпис, тим самим підтвердивши, що - підпис, який міститься у розписці був виконаний саме нею.

Щодо пункту 1 висновку експертизи за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 28.07.2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34, в якому зазначено, що у досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відтиск печатки КППО «Дельфін-1» нанесений в той період часу, коли був нанесений відтиск печатки КППО «Дельфін-1» в документі, позначеному як зразок 19, тобто наприкінці вересня 2007 року, суд першої інстанції вірно зазначив, що такий висновок ніяким чином не спростовує того, що відповідач отримала протягом березня-грудня 2007 року від позивачів кошти в сумі 6395000,00 грн. та ніяким чином не спростовує саму розписку, яка має силу боргового документу. Окрім того слід звернути увагу і на те, що відтиск печатки на борговій розписці порівнювався експертною установою із відтиском печатки, який був наданий для зразка відповідачем, тобто з відтиском зробленим наприкінці вересня 2007 року (найбільш наближеним до дати складання розписки). Відтиски печатки датовані 27 грудня 2007 року для зразків у експертну установу не направлялись, а відтак експертом не порівнювались.

Колегія суддів погоджується також і з висновком суду першої інстанції, що гроші ОСОБА_6 позичала як фізична особа, а не як посадова особа КППО «Дельфін-1», а відтак, печатка підприємства, яка міститься у розписці від 27 грудня 2007 року, ніяким чином не впливає на чинність договору позики, який укладений між фізичними особами.

Спростовуючи твердження відповідача, що розписка від 27 грудня 2007 року була підроблена позивачами шляхом нанесення на пустий аркуш паперу (який містив лише її підпис та печатку КППО «Дельфін-1» та який був викрадений в неї позивачами) друкованого тексту про її боргові зобовязання, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідачем ОСОБА_6 суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив про те, що коли-небудь викрадались пусті бланки КППО «Дельфін-1» та, що друкований текст у розписці від 27 грудня 2017 року був нанесений після того, як вона підписала пустий аркуш паперу.

Дане твердження не доведено як висновками експертиз, які були проведені у межах кримінального провадження № 000001, так і висновком експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 квітня 2018 року № 19/17-3/2/34-СЕ/18 за результатами судової технічної експертизи документів, проведеної на підставі ухвали апеляційного суду у даній справі.

Отже, суд першої інстанції встановивши, що розписка підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_6 грошових коштів у позивачів із зобов'язанням повернути їх, та що остання порушила умови договору позики і не повернула отриману грошову суму, зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів суми основного боргу в розмірі 6395000,00 грн., з яких: ОСОБА_7 3150000,00 грн., ОСОБА_8 1270000,00 грн., ОСОБА_5 1975000,00 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про обов»язок відповідача сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми.

Відповідач та її представники не надали суду будь-яких доказів на спростування розрахунку заборгованості наданого позивачами, а відтак, суд, перевіривши його, прийшов до висновку, що такий є повністю обґрунтований.

Суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача в користь позивачів наступні суми:

- на користь ОСОБА_7 за період з 31.12.2012 року по 31.12.2015 року 3% річних в розмірі 283758,90 грн. (3150000,00 грн. /сума боргу/ х 3 % річних : 100% : 365 днів) та інфляційні в розмірі - 2515030,57 грн. (згідно з розрахунком наведеним у деталізованому розрахунку заборгованості);

- на користь ОСОБА_8 за той самий період 3% річних в розмірі 114404,38 грн. (1270000,00 грн. /сума боргу/ х 3 % річних : 100% : 365 днів) та інфляційні в розмірі 1013996,45 грн. (згідно з розрахунком наведеним у деталізованому розрахунку заборгованості);

- на користь ОСОБА_5 за аналогічний період 3% річних в розмірі 177912,33 грн. (1975000,00 грн. /сума боргу/ х 3 % річних : 100% : 365 днів) та інфляційні в розмірі 1576884,25 грн. (згідно з розрахунком наведеним у деталізованому розрахунку заборгованості).

Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскарженого рішення)стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача на користь позивачів 3654,00 грн. сплаченого судового збору в рівних частинах, тобто по 1218,00 грн. на кожного (3654,00 грн. : 3 особи).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В іншій частині рішення не оскаржується.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч. 1 п. 1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 травня 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

ОСОБА_15