Справа № 359/4873/17 Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/1890/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 4 29.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

29 травня 2018 року м. Київ

Справа № 359/4873/17-ц

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2,

ОСОБА_3,

секретар судового засідання Шуляк Д.О.

позивач ОСОБА_4 (апелянт),

відповідачі Комунальне підприємство Бориспільської районної ради Бориспільське районне «Бюро технічної інвентаризації» Київської області, ОСОБА_5,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області, у складі судді Борця Є. О., від 06 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого(території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9, 11 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується; справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а також заяви і скарги подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2017 року позивач ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом та, з врахуванням уточнень, просив визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП Бориспільської районної ради Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_8 №32214807 від 4 листопада 2016 року про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на 1/2 частку в житловому будинку по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що на земельній ділянці, яка належить йому на праві приватної власності ним самочинно побудований будинок. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року, залишеним без змін постановою Верховного суду України від 07 вересня 2016 року за ОСОБА_9 як співзабудовником визнано право на ? збудованого нею у шлюбі з ним, але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку № 7 по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району Київської області.

Вважав, що вказане рішення державного реєстратора є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки судовими рішеннями за ОСОБА_9 було визнано лише право як забудовника, а не право власності на ? частку в житловому будинку. Зазначене рішення порушує його права як власника земельної ділянки.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року в задоволені позову відмовлено.

Позивач з вказаним судовим рішенням не погодився та подав апеляційну скаргу. Просив судове рішення скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Вважав, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідачі судове рішення не оскаржили. Про дату, час і місце розгляду справи вони були повідомлені належним чином, однак до суду не зявилися, що, відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджало розгляду справи.

25 травня 2018 року ОСОБА_9 подала свій відзив на апеляційну скаргу. Вважала її безпідставною, а рішення суду - законним і обґрунтованим, тому просила залишити його без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволені позову, районний суд виходив з того, що рішення державного реєстратора не порушує прав позивача і підстави для визнання рішення державного реєстратора протиправним відсутні.

Колегія суддів з цим висновком районного суду погодитися не може.

Зі справи вбачається та її матеріалами підтверджується таке.

Згідно з копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 026879 від 09 лютого 2005 року ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,11 га з кадастровим номером :01:011:0145 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташованої по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду від 28 жовтня 2014 року, що набрало законної сили, за ОСОБА_9 як співзабудовником визнано право на ? збудованого нею у шлюбі з ОСОБА_4, але не прийнятого в експлуатацію, двоповерхового житлового будинку № 7 по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району Київської області.

Згідно з інформаційною довідкою №72527770 від 8 листопада 2016 року 4 листопада 2016 року державний реєстратор КП Бориспільської районної ради Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_8 прийняв рішення № 32214807 від 4 листопада 2016 року про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на 1/2 частку в житловому будинку по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району.

Підставою виникнення права власності зазначено постанова Верховного суду України від 07 вересня 2016 року, справа № 6-47цс 16 рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 28 жовтня 2014 року, справа № 359/8902/14-ц, повідомлення на адвокатський запит серія та номер 42/11-16, виданий 01 листопада 2016 року судовим експертом ОСОБА_10 технічний паспорт виданий 21 жовтня 2016 року КП БРР БР БТІ.

Разом з тим, правові відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі також - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону , державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 27 Закону, підставою для державної реєстрації прав є: 1) укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; 2) свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 3) свідоцтво про право на спадщину, видане нотаріусом або консульською установою України, чи його дублікат; 4) видане нотаріусом свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікати; 5) свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат; 6) свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дублікат; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку або державний акт на право постійного користування землею, виданий до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіт, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення обєкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Статтею 5 Закону передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на обєкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 18 Закону, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою КМУ № 1127 від 25.12.2015.

Так, згідно пункту 6 Порядку, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Пунктом 9 Порядку передбачено, що разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації.

Відповідно до п. п. 41, 45 Порядку, для державної реєстрації права власності на новозбудований обєкт нерухомого майна, а також у звязку із зміною субєкта такого права в результаті реконструкції обєкта нерухомого майна, у тому числі в результаті переведення обєкта нерухомого майна із житлового у нежитловий або навпаки подається, в тому числі, документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

Документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, не вимагається у разі, коли реєстрація такого документа здійснювалася в Єдиному реєстрі документів.

У такому разі державний реєстратор відповідно до наданих заявником у відповідній заяві відомостей про реєстраційний номер документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, обовязково перевіряє наявність реєстрації такого документа в Єдиному реєстрі документів, відсутність суперечностей між заявленими правами та відомостями, що містяться в цьому Реєстрі.

Таким чином, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Згідно зі ст. 24 Закону, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заявлене право не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, передбачено ст. 331 цього Кодексу.

Зокрема, установлено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Разом з тим, актом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 21 серпня 2013 року встановлено, що ОСОБА_4 в період з 2006 по 2007 року самовільно побудував індивідуальний житловий будинок, чим порушив ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»

Постановою № А-0509/15 від 05 вересня 2013 ОСОБА_11 був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1. ст. 96, ст. 97 КУпАП .

Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного суду України (справа № 6-47цс16 від 07 вересня 2016 року).

Однак, долучені відповідачем до матеріалів справи належним чином не оформлені ксерокопії технічної документації на спірний будинок, в тому числі, ксерокопія акту про прийняття до експлуатації завершеного будівництвом житлового будинку і господарчих будівель індивідуального забудовника від 22 жовтня 2008 року не можуть бути належним доказом на підтвердження прийняття до експлуатації спірного будинку та виникнення у ОСОБА_9 права власності на ? частину цього будинку.

Відповідно до п. 4 ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.

Наведені вимоги Закону і обставини справи міським судом були залишені поза увагою, тому судове рішення підлягає скасуванню.

Оскільки, державний реєстратор КП Бориспільської районної ради Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_8, в порушення вимог діючого законодавства, 4 листопада 2016 року прийняв рішення про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на ? частку в спірному будинку, колегія суддів вважає, що це рішення державного реєстратора являється протиправним та підлягає скасуванню.

Доводи відповідача ОСОБА_9 про те, що права позивача діями державного реєстратора не порушено суперечать вимогам закону, оскільки в результаті цих дій нею набуте право власності на частку збудованого але не прийнятого в експлуатацію будинку, розташованого на земельній ділянці, що належить на праві власності позивачу

Таким чином, рішення міськрайонного суду, на підставі п. п. 3) і 4) ч. 1 ст. 376 ЦПК України через невідповідність висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, слід скасувати і ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову шляхом визнання протиправним рішення державного реєстратора КП Бориспільської районної ради Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_8 № 32214807 від 4 листопада 2016 року про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на 1/2 частку житлового будинку по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району Київської області, яке підлягає скасуванню.

Керуючись ч. 6 ст. 259, ст. 268, п. 2) ч. 1 ст. 374, п. п. 3) і 4) ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381- 384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2018 року скасувати.

Постановити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора КП Бориспільської районної ради Бориспільського районного «Бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_8 № 32214807 від 4 листопада 2016 року про державну реєстрацію за ОСОБА_9 права власності на 1/2 частку житлового будинку по вул. Сосновій, 7 в с. Щасливе Бориспільського району Київської області.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: