Справа № 296/4253/17
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" березня 2018 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі:

головуючого - судді Бондарчука В.В.,

секретаря Тузенко А.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація (Посольство Російської Федерації в Україні) про встановлення факту, що має юридичне значення, -

ВСТАНОВИВ :

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою та просила встановити факт загибелі її сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , при виконанні обов`язку військової служби 12.08.2014 року у смт. Никифорове Сніжнянської міської ради Донецької області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

В обґрунтування поданої заяви зазначала, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3 , від цього шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_2 . ОСОБА_2 навчався в Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного. По її закінченню потрапив до 30-ї окремої механізованої бригади, де його призначили командиром взводу. Під час часткової мобілізації був призваний Житомирським об`єднаним міським військовим комісаріатом по мобілізації у в/ч пп НОМЕР_1 на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року та виконував конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни як командир 1 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону зазначеної військової частини. З 03.08.2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі в/ч пп НОМЕР_1 .Актом проведення службового розслідування по факту безвісті зниклого старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 26.09.2014 року підтверджено, що 12.08.2014 року танк Т-64 під командуванням ОСОБА_2 , прикриваючи відхід поранених українських військовослужбовців з блокпосту, здійснив таран російського танку Т-73, в результаті чого здетонував боєкомплект українського танку, екіпаж якого з того часу вважався зниклим безвісти. 03.10.2014 року рештки ОСОБА_2 були знайдені в основі танку Т-64 пошуковцями Місії «Евакуація-200». Відповідно до висновку експерта державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру від 28.04.2015 року рештки ОСОБА_2 впізнані за тестами ДНК. Заявник вважала, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено право на життя і здоров`я її сина, передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Зазначала, що подання вказаної заяви обумовлене тим, що вона має на меті визначити її загиблому сину статус жертви міжнародного збройного конфлікту та особи, що перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, а встановлення юридичного факту, що загибель сина сталася внаслідок військової агресії Російської Федерації, буде породжувати юридичні наслідки, передбачені Конвенцією та іншими нормами міжнародного права.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 02.06.2017 року відмовлено у відкритті провадження в даній справі.

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 19.07.2017 року ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 02 червня 2017 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 28.07.2017 року відкрито провадження в даній справі.

В судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали, посилаючись на обставини, викладені в ній, просили її задовольнити.

В судове засідання представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення. Крім цього, до суду надійшло клопотання Міністерства соціальної політики України про розгляд заяви без участі їх представника.

В судове засідання представник заінтересованої особи Російської Федерації не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином, про що свідчить зворотнє поштове повідомлення.

Заслухавши пояснення заявника, його представника, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянкою України, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в м.Житомир та зареєстрована і проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відомостями паспорту громадянина України серії НОМЕР_2 .

Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин.

З даної заяви Верховної Ради України слідує, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русскоеединство» Сергій Аксьонов проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України».

17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня

2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів».

21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации нових субъектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя».

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15 квітня 2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 вересня 2015 року № 685-VІІІ, Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року.

Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим Росія, продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької Народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської Народної республіки» (27 квітня 2014 року).

Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм.

Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України.

11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані ані національним законодавством, ані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази.

Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джек Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність "Донецької народної республіки" (http://ua.korrespondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi). «Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ ОСОБА_4 ( ОСОБА_5 ).

Підтвердженням окупації Російської Федерації, як країною агресором, частини території Луганської і Донецької області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації .

На підтвердження цього заявницею були наведені наступні докази по справі.

23 серпня 2014 року почалися масові вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітрянодесантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних Сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: "За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)".

На засіданні Ради Безпеки ООН; яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: "Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил'1. Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний І південно-східний українсько-російський державний кордон як "серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України".

Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби та сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збройних сил Російської Федерації.

Так, на офіційному сайті Служби безпеки України від 15.10.2016 року, міститься інформація про те, що співробітники контррозвідки Служби безпеки України затримали в Ясинуватій на Донеччині інформатора Головного розвідувального управління генштабу міністерства оборони Російської Федерації. Правоохоронці встановили, що чоловік був завербований у серпні цього року через знайомих, які входять до складу одного з незаконних збройних формувань "ДНР". Протягом двох місяців він передавав кураторам інформацію про дислокацію підрозділів Збройних сил України поблизу лінії розмежування у Ясинуватському районі. Спільник бойовиків також корегував артилерійські та мінометні обстріли по позиціях українських військових (https://ssu.gov.ua/ua/news/l/categorv/2/view/2066#sthash.Itmvhpvq.dpbs).

Служба безпеки України, разом з прикордонниками, поблизу с.Березове, Донецької області, Затримала громадянина громадянина Російської Федерації, мешканця ОСОБА_6 ,1994 року народження, яким у 2013-2014 роках проходив в Абхазії строкову службу розвідником- снайпером 7-ї військової бази миротворчих сил. Під час допиту росіянин повідомив, що у вересні 2014 року він, за посередництва однополчан, завербувався до 1-ї "Слов`янської бригади "ДНР" із заробітною платою 360 доларів СІЛА на місяць. Також засвідчив, що в грудні 2014 року до його угруповання приїхали шість росіян на автомобілях однієї з міжнародних місій, які привезли бойовикам "гуманітарну допомогу" розгрузки, військове взуття та форму (http://ww w,sbu, ІНФОРМАЦІЯ_4 &cat id= 145089).

Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 24.10.2014 року, контррозвідка загримала громадянина Російської Федерації, ОСОБА_7 , на прізвисько " ОСОБА_8 ", завербованого Федеральною службою Безпеки Російської Федерації для виконання диверсійних завдань на території України. На виконання завдань своїх кураторів з Федеральної служби Безпеки Російської Федерації росіянин намагався потрапити до м. Донецька для зустрічі з представником незаконної організації «ДНР», з метою отримання подальших інструкцій. Найманцю було обіцяно грошову нагороду за участь у незаконної діяльності "ДНР1' проти українських військових (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/article ?art id=K 32962&cat id-132376).

29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисyа організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт "Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України". Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі

персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об`єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов`язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі (http://iohronline.org/wp-content/uploads/2016/07/Ukr-Joint-report-cross-border-shelling-June2016.pdf).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема :вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України.

Як підсумок, Україною, за наслідками збройної агресії Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України.

В абзаці 2 постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04 лютого 2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки».

Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року № 129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором.

Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпечної ситуації в Європі

Резолюція Парламентської Асамблеї Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації.

Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, частини Луганської та Донецької області.

При вирішенні даної справи суд констатує, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України.

Згідно з ч. 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Син заявника, ОСОБА_2 під час часткової мобілізації був призваний Житомирським об`єднаним міським військовим комісаріатом по мобілізації в в/ч пп НОМЕР_1 на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 року № 303 та починаючи з початку мобілізації виконував конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни в зоні бойових дій на сході України.

З 03.08.2014 року ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України на території Луганської та Донецької областей, у складі в/ч НОМЕР_1 .

Як зазначено в акті проведення службового розслідування по факту безвісті зниклого старшого лейтенанта ОСОБА_2 від 26.09.2014 року, ОСОБА_2 командир 1 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону в/ч пп НОМЕР_1 отримав бойове розпорядження та прибув на блокпост поблизу населеного пункту Розсипне, Шахтарського району, Донецької області. 12.08.2014 року батальйон 1 танкового взводу 3 танкової роти танкового батальйону в/ч пп НОМЕР_1 провів перший бій та під натиском ворога змушений був залишити блокпост та відступити до наступного блокпосту біля смт. Никифорове Сніжнянської міської ради Донецької області. Там же, танк Т-64, під командуванням ОСОБА_2 , прикриваючи відхід поранених українських військовослужбовців з блокпосту, вступив у нерівний бій з російськими танками. В ході бою, танк старшого лейтенанта ОСОБА_2 здійснив таран російського танку Т-72, який рухався на нього на шаленій швидкості. В результаті зіткнення здетонував боєкомплект українського танку, під командуванням ОСОБА_2 , екіпаж якого, з того часу, вважався зниклим безвісти.

03.10.2014 року рештки ОСОБА_2 були знайдені в основі танку Т-64 пошуковцями Місії "Евакуація-20011 ("Чорний тюльпан1') та привезені до м. Запоріжжя.

Відповідно до висновку експерта державного науково-дослідного експертно- криміналістичного центру від 28.04.2015 року рештки ОСОБА_2 впізнаний за тестами ДНК.

В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема стаття "Танковий таран старшого лейтенанта Абрамовича1', опублікована 15.06.2015 року в Інтернет-виданні Тиждень.uа неподалік російського кордону біля смт Никифорове Сніжнянської міської ради Донецької області стоять два понівечені танки, що зіткнулися лоб у лоб: український Т-64 та російський Т-72. Українським Т-64 командував 24-річний ОСОБА_9 . Іще під час навчання в Академії сухопутних військ імені гетьмана Петра Сагайдачного він був одним із перших на курсі. По закінченні її потрапив до 30-ї окремої механізованої бригади, де його призначили командиром танкового взводу. Від весни 2014 року частини бригади дислокувалися на Півдні України, охороняючи цей напрямок від можливого вторгнення російських диверсійних загонів із боку Криму. Певний час танковий взвод ОСОБА_2 стояв біля Бердянська

12.08.2014 року українські військові на блокпосту біля смт Никифорове Сніжанської міської ради Донецької області побачили чотири танки, що мчали на блокпост із шаленою швидкістю. Один із них був Т-64 з білими смугами, як в українських військ (вочевидь, трофейний). Саме тому українські військові першими вогонь не відкривали. Танки почали бити по техніці на блокпосту, лише після цього українські військовослужбовці зрозуміли, що перед ними ворог. Інші три машини, коли їх роздивились, виявилися світло-зеленуватими Т-72, тоді як українська військова техніка темнішого кольору. Таких танків у української армії немає. Вочевидь, вони були російськими. Позиції українських військ почали обстрілювати із двох інших напрямків: як пізніше виявилося, звідти наступали загони ворога. Майже відразу було підбито дві бойові машини. Українські танки дали залп, але в одного потім заклинило гармату - він вийшов із бою.

Продовжували бій лише танк ОСОБА_2 та кілька піхотинців. Комусь із них вдалося підбити один російський Т-72, що насувався ліворуч від дороги. Інші українські військові були контужені, поранені або в нервовому шоку. Зважаючи на ситуацію, старший лейтенант ОСОБА_10 наказав бійцям відходити, а сам із екіпажем вирішив прикривати відступ. Поранені и контужені швидко повантажилися на вцілілі a машини і взяли курс на н.п. Міусинськ Краснолуцької міськради Луганської області. ОСОБА_11 мав рухатися за ними. Він розвертався, щоб виїхати на дорогу, і тут на нього на шаленій швидкості вискочив один із російських Т-72. Танки зіткнулись майже лоб у лоб. В результаті зіткнення здетонував боєкомплект українського танку, під командуванням ОСОБА_2 ( ОСОБА_12 .

Інтернет-ресурс "Ukr.Media" в статті "Рятуючи поранених, молодий офіцер на старенькому Т-64 пішов у смертельний таран модерного Т-72 датована 12.08.2016 року, вказав на те, що 12.08.2014 року до блокпосту біля смт Никифорове Сніжнянської міської ради Донецької області мчали 4 російських танків. Один з них був "трофейним - українським - і українські військові не одразу зрозуміли, що це вороги. Російські сили першими відкрили вогонь. Під час бою, один з українських танків дав збій, і у бою лишився тільки танк ОСОБА_2 та кілька піхотинців. Деяких українських військових було поранено, і ОСОБА_2 наказав всім відступити, а сам з екіпажем прикривав відступ. Коли танк ОСОБА_2 розвертався, щоб рухатись за своїми, у нього на величезній швидкості "лоб в лоб" влетів російський танк Т-72. ОСОБА_2 встиг витягнути крізь люк механіка-водія, та почав рятувати навідника. В цей момент стався вибух: здетонував боєкомплект. Танк ворога не вибухнув, потім його підірвали з ворожого боку (https://ukr.media/ukiain/271811/).

Згідно інформації в статті "Сучасні герої України: старший ОСОБА_13 " від 27.09.2016 року, що опублікована в Інтернет-джерелі "ЧЕІіпе", 13 серпня 2014 року позиції 30-ї бригади біля смт Никифорове Сніжнянської міської ради Донецької області атакували проросійські бойовики під прикриттям чотирьох танків - одного трофейного Т-64 і трьох Т-72 (російський "военторг). Майже одразу було підбито український БМП-2. Також вийшов із бою один з українських танків - у нього заклинило гармату. Фактично оборонятися продовжували лише екіпаж ОСОБА_2 та кілька піхотинців, які підбили один російський Т-72. Зважаючи на ситуацію, старший лейтенант ОСОБА_10 наказав бійцям відходити, а сам із екіпажем вирішив прикривати відступ. Поранені й контужені швидко повантажилися на вцілілі бойові машини і стали відступати по дорозі на н.п. Міусинськ Краснолуцької міськради Луганської області. ОСОБА_11 займав місце у хвості колони, коли на нього на шаленій швидкості вискочив один із Т-72, що встиг вистрелити майже впритул. Здетонував боєкомплект, башта відскочила на землю, а всередині танк загорівся (http://cheline.corn.ua/news/mens-clnb/suchasm-gerovi-ukrayins-starshij-leitenant-artem-abramovich-30341).

Аналізуючи ці статті і іншу інформацію, що міститься на сторінках Інтернет-видань, суд приходить до висновку про участь у бойових діях регулярних військ Російської Федарації в районі смт.Никифореве Сніжнянської міської ради Донецької області, і саме цим військам протистояли військові української армії, що відносились до складу військової частини пп НОМЕР_1 , в якій ОСОБА_2 проходив службу.

Згідно з копією лікарського свідоцтва про смерть від 22.05.2015 року № 4462, виданим Запорізьким обласним бюро СМЕ, копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 від 25.05.2015 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Житомирського міського управління юстиції у Житомирській області, Витягом із протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв №2128 від 12.06.2015 року № 2128, смерть старшого лейтенанта ОСОБА_2 пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

13.08.2015 року на підставі Указу Президента України № 473/2015 ОСОБА_2 було посмертно нагороджено орденом Богдана Хмельницького III ступеня .

Відповідно до наказу №5 від 14.07.2015 року ОСОБА_2 , нагороджено орденом "Народний Герой України ".

Згідно зі ст. 1261 ЦК України ОСОБА_1 , як рідна мати є спадкоємцем першої черги за законом після ОСОБА_2 та має необхідний та достатній обсяг цивільної правоздатності для звернення до суду з такими вимогами.

За таких обставин, суд прийшов до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на території Донецької області було порушено невід`ємне право на життя ОСОБА_2 , передбачене ст. 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року.

Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація, здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономної Республіки Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією.

Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01 серпня 1975р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров`я людини злочини.

Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 року, Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому суд вважає її державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина.

Згідно з ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначеного іншого порядку їх встановлення.

Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, а також те, що ОСОБА_2 , проходячи військову службу в військовій частині ПП НОМЕР_1 загинув в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що

встановити даний юридичний факт ОСОБА_1 необхідно для виникнення права на справедливу компенсацію з держави - агресора Російської Федерації, суд вважає, що подана заява підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 206, 223, 263, 265, 293, 315 ЦПК України, суд ,-

В И Р І Ш И В :

Заяву задовольнити.

Встановити факт загибелі ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у смт. Никифорове Сніжнянської міської ради Донецької області, Україна, 12.08.2014, під час виконання ним обов"язку військової служби, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

Рішення може бути оскаржене сторонами безпосередньо до апеляційного суду Житомирської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 15.03.2018 року

Головуючий суддя В. В. Бондарчук