Постанова

Іменем України

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа №263/4607/16-ц

провадження № 61-16383св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Азовський судноремонтний завод»,

у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 серпня 2016 року в складі судді Томіліна О. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року в складі колегії суддів Сороки Г. П., Гаврилової Г. Л., Лопатіної М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Азовський судноремонтний завод» (далі - ТОВ «АСРЗ») про визнання недійсним трудового договору в частині визначення умов та характеру роботи, строку дії, визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та затримки видачі трудової книжки, відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог указував, що наказом від 08 вересня 2014 року № 135 він був прийнятий на роботу з 10 вересня 2014 року на посаду змінного помічника капітана на морський баркас «Галактіонов» до дільниці плавзасобів ТОВ «АСРЗ». Вважає, що зазначений наказ є незаконним, оскільки формулювання в ньому на «період дії документів до 06 січня 2015» не відповідає вимогам трудового законодавства, порушує його трудові права, гарантії та не відповідає його волі. Йому не були відомі істотні умови трудового договору, зокрема, на період дії яких документів діє його трудовий договір, назва цих документів, який навчальний заклад є правомочним видавати такі документи, які професійні вимоги до працівника повинні підтверджувати ці документи, тому виконати їх він не мав можливості. За таких обставин укладений за цим наказом трудовий договір в частині визначення умов та характеру роботи, строку його дії є недійсним.

Наказом від 11 січня 2016 року № 3 він був звільнений з роботи на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП Україниу зв'язку з закінченням терміну дії договору. Зазначений наказ вважає незаконним, оскільки згідно запису в трудовій книжці ним був укладений безстроковий трудовий договір. Крім того, його звільнення відбулось у період його тимчасової непрацездатності, що є підставою для визнання наказу про звільнення недійсним. Також зазначав, що адміністрація відповідача його не повідомляла про звільнення, копію наказу про звільнення та трудову книжку йому видала лише 14 березня 2016 року після його неодноразових звернень, тому з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки з 20 січня 2016 року до 14 березня 2016 року.

Оскільки його трудові права були порушені, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього застосування додаткових зусиль для організації свого життя, йому заподіяна моральна шкода, яку він оцінює в 20 000 грн, які просив стягнути з відповідача.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09 серпня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач був обізнаний про те, що укладає строковий трудовий договір, про що свідчить його заява про прийняття на роботу; з наказом про прийняття на роботу він був ознайомлений, не оспорював його у встановлений законом строк та погоджувався з ним до моменту звільнення. Звільнення позивача проведено по закінченню строку дії договору в перший робочий день після вихідних та неробочих днів. Звільнення позивача в період тимчасової непрацездатності не перешкоджає звільненню за закінченням строку дії договору, тому, виходячи з того, що накази про прийняття на роботу та звільнення є законними, та враховуючи те, що позивач не надавав згоди на пересилання йому трудової книжки поштою, в день звільнення перебував на лікарняному, а після одужання, прибувши на роботу 06 лютого 2016 року та 08 лютого 2016 року до відділу кадрів трудову книжку відмовився отримати у зв'язку з незгодою із своїм звільненням, тому відповідачем не порушено умов видачі трудової книжки. Оскільки не встановлено порушення трудових прав позивача, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди є безпідставними.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини у справі, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі наданих сторонами доказів.

20 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, в якій він просить скасувати рішення судів попередніх судових інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмовляючи позивачу в позові суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Суди не звернули уваги на те, що позивач не мав намір укладати строковий трудовий договір, що в наказі не вказано, до закінчення яких саме документів укладається договір, що його звільнення відбулось в період тимчасової непрацездатності, відповідач порушив порядок звільнення позивача з роботи, неправильно вказав по-батькові позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Заперечення на касаційну скаргу не надійшли.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року справа надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на 01 вересня 2014 ОСОБА_4 подав до ТОВ «АСРЗ» заяву про прийняття його на роботу на посаду на посаду змінного помічника капітана на морський баркас «Галактіонов» на період дії документів до 06 січня 2016 року.

Згідно з сертифікатом компетенції та підтвердження кваліфікації від 09 лютого 2011 року на заняття посади капітана ОСОБА_4 має належну кваліфікацію та здатний виконувати роботу на посаді з урахуванням будь-яких зазначених обмежень до 06 січня 2016 року.

Наказом від 08 вересня 2014 року № 135 ОСОБА_4 прийнято на роботу з 10 вересня 2014 року на строку до 06 січня 2016 року на період дії документів.

Відповідно до наказу від 11 січня 2016 року ТОВ «СРЗ» № 3 ОСОБА_4 звільнено з посади на підставі пункту 2 статті 36 КЗпП у зв'язку з закінченням строку дії трудового договору.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП Українитрудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату, забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором та угодою сторін.

Відповідно до статті 23 КЗпП Українитрудовий договір може бути укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Строковий трудовий договір може укладатися на будь-який строк, визначений за погодженням сторін. При укладенні трудового договору на певний строк цей строк встановлюється угодою сторін і може визначатися не тільки конкретним періодом, але також і настанням певної події.

Відповідно до частини другої статті 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається тоді, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. Тобто такий договір на вимогу працівника судом може бути визнано укладеним на невизначений строк.

За таких обставин суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання строкового трудового договору недійсним в частині визначення умов та характеру роботи, строку договору, оскільки строковий трудовий договір укладено з позивачем на строк, вказаний ним у заяві про прийняття на роботу до ТОВ «АСРЗ».

Не заслуговують на увагу посилання позивача на те, що формулювання в наказі про прийняття його на роботу на «період дії документів до 06 січня 2015» не відповідає вимогам трудового законодавства, порушує його трудові права, гарантії та не відповідає його волі, оскільки таке формулювання зазначено в наказі саме на підставі його заяви про прийняття на роботу.

Установивши, що позивач не звертався до відповідача із письмовою заявою про продовження строку дії договору, фактично після закінчення строку договору не працював та не виконував трудові обов'язки, а адміністрація в перший робочий день після неробочих та вихідних днів видала наказ про звільнення позивача, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання незаконним наказу про звільнення ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про те, що в наказі про звільнення зазначено по батькові «Володимировича», що свідчить про звільнення іншого працівника, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не оспорював, що даним наказом звільнений саме він. Крім того наказом від 09 березня 2016 року №50 в наказі №3 від 11 січня 2016 року про звільнення виправлено помилку в написані позивача по батькові та зазначено, що звільнено ОСОБА_4.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові трудову книжку.

У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу (частина четверта статті 235 КЗпП України).

Суди встановили, що позивач з 15 грудня 2015 року до 05 лютого 2016 року включно перебував на лікарняному.

08 лютого 2016 року прибув до адміністрації ТОВ «АСРЗ», але отримати трудову книжку відмовився у зв'язку з незгодою із звільненням. Заяву про направлення йому трудової книжки поштою не подавав. Трудову книжку отримав власноручно 14 березня 2016 року.

За таких обставин, правильним є висновок судів про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, оскільки у справі не встановлено, що така затримка відбулась з вини відповідача.

Доводи касаційної скарги зазначених висновків не спростовують, а зводяться до незгоди з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій в цій частині та переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду визначених статтею 400 ЦПК України.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 410, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат