Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 760/4468/16-ц

провадження № 61-39454св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Хопти С. Ф.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - адвокат ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 на рішення Солом'янського районного суду міста Києва, у складі судді Українця В. В., від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Кулікової С. В., Кравець В. А.,

Музичко С. Г., від 30 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні з виплатою компенсації вартості частки (з урахуванням зміни предмету позову).

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року, було задоволено зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2. Судом було встановлено вартість цього будинку на момент розірвання шлюбу (2008 рік) - 1 000 000 грн, яка не заперечувалась ОСОБА_4 Зазначав, що з моменту розірвання шлюбу і до ухвалення зазначеного рішення майно, яке було предметом спору, зазнало суттєвих змін у частині його якісно-технічних характеристик та грошової оцінки внаслідок трудових і грошових затрат лише позивача. Так, у будинку було добудовано третій поверх, проведено капітальний ремонт, і будинок, який станом на момент розірвання шлюбу (18 вересня 2008 року) був практично зруйнованим (мав два поверхи і загальну площу 530 кв. м), став новим триповерховим будинком загальною площею близько 800 кв. м. Покращення якісно-технічних характеристик зазначеного домоволодіння і, як наслідок, суттєве збільшення його вартості підтверджується рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 11 вересня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності та стягнення компенсації за частину житлового будинку. Також цим рішенням встановлено, що на момент розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 - 18 вересня 2008 року, будівля, що була предметом експертного дослідження, являла собою двоповерхову споруду площею 414,4 кв. м. Станом на день звернення до суду з цим позовом площа будинку становить 792,8 кв. м. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про припинення права спільної часткової власності та стягнення компенсації за частину житлового будинку встановлено, що порівняння технічних паспортів на спірне домоволодіння, які датовані 22 лютого 2008 року та 30 вересня 2011 року, підтверджує, що у спірному будинку були здійснені перебудови та добудови. Печерським районним судом міста Києва у судовому рішенні від 19 травня 2015 року у справі за заявою ОСОБА_2 про перегляд рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року за нововиявленими обставинами було встановлено, що з моменту припинення шлюбу між сторонами (18 вересня 2008 року) та до моменту ухвалення судового рішення про поділ майна подружжя (21 лютого 2012 року), спірний будинок знаходився у приватній власності заявника. У будинку був проведений капітальний ремонт, добудований третій поверх, що свідчить про збільшення площі будинку до 792,8 кв. м та вартості будинку. Зазначені роботи були проведені ОСОБА_2 за його власні кошти після розірвання шлюбу з ОСОБА_4 та після постановлення ухвали Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2008 року, якою було затверджено мирову угоду між подружжям. Розпорядженням Солом'янської районної у місті Києві державної адміністрації від 16 січня 2009 року № 17 ОСОБА_2 було дозволено замовити проектну документацію на будівництво надбудови в житловому будинку під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_2. Пунктом 2.3 вказаного розпорядження ОСОБА_2 було зобов'язано після погодження проектної документації оформити дозвіл на проведення будівельних робіт.

Позивач стверджував, що ОСОБА_4 не мала ніякого відношення до вказаних вище робіт та жодного разу не відвідувала вказаний будинок після розірвання шлюбу. Зазначене підтверджено самою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 у сюжеті телепроекту «ІНФОРМАЦІЯ_2» на каналі «1+1». Також позивач вказував, що на добудову будинку йому не потрібно було отримувати будь-якої згоди, у тому числі й ОСОБА_4, оскільки з моменту припинення шлюбу та до моменту прийняття Печерським районним судом міста Києва рішення від 21 лютого 2012 року впродовж майже трьох років весь будинок на підставі ухвали Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2008 року, якою було затверджено мирову угоду, належав йому на праві приватної власності.

На думку позивача, частка ОСОБА_4 у спірному майні внаслідок його трудових та грошових затрат стала відносно незначною і не може бути виділена в натурі, майно є неподільним, спільне володіння та користування вказаним у позові майном є неможливим з очевидних причин, а припинення права на частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, оскільки вона періодично протягом тривалого часу мешкає за межами України та ніколи не користувалась спірним будинком. З урахуванням встановленого судом збільшення якісно-технічних характеристик за рахунок його особистих затрат та збільшення розміру грошової оцінки майна, частка ОСОБА_4 у спірному майні складає у грошовому еквіваленті

500 тис. грн (як встановлено судом) і є незначною у розумінні статті 365 ЦК України.

На думку ОСОБА_2, виходячи з погодженої сторонами та визначеної судом вартості спірного майна, право ОСОБА_4 може бути припинено на підставі статті 365 ЦК України з компенсацією вартості її частки у розмірі, погодженому сторонами, оскільки майно є неподільним, спільне володіння і користування майном є неможливим, а таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім'ї.

З урахуванням викладеного, змінивши предмет та підстави позову, позивач остаточно просив припинити право ОСОБА_4 на частку у будинку

АДРЕСА_2 з компенсацією її вартості.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 20 грудня

2017 року позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_4 на частку будинку АДРЕСА_2, яка належить їй на праві власності. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості припиненої частки у розмірі 902 764,89 грн, внесених ОСОБА_2 на депозитний рахунок Солом'янського районного суду міста Києва на підставі платіжного доручення від 28 листопада 2017 року № 176853. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач є власником здійснених ним за власний рахунок переобладнань спірного будинку та прибудов до нього, у зв'язку з чим його частка стала значно більшою у порівнянні з часткою відповідача. Суд встановив, що спільне володіння і користування сторонами спірним будинком є неможливим, припинення права власності не завдасть істотної шкоди відповідачу як співвласнику, позивач використовує цей будинок у власних потребах та вніс на депозитний рахунок суду погоджену сторонами вартість 1/2 частини спірного будинку з урахуванням індексу інфляції. Суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для припинення права спільної часткової власності ОСОБА_4 на 1/2 частину будинку та стягнення на її користь грошових коштів, внесених позивачем на депозитний рахунок суду.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 30 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився с висновками суду першої інстанції, зазначивши при цьому, що суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи, оцінив надані сторонами докази, правильно застосував норми ЦК України та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для припинення на підставі статті 365 ЦК України права ОСОБА_4 на частку у спільному майні та стягнення на її користь компенсації вартості її частки, внесеної позивачем на депозитний рахунок суду. Також суд надав оцінку доводам ОСОБА_4 щодо розміру грошової компенсації, зазначивши, що він відповідає вимогам закону.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Верховного Суду 06 липня 2018 року,

представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_5 просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано, що частка відповідача у спірному житловому будинку становить 1/2 частину. Отже, вона не може вважатися незначною, добудови до будинку дійсно є власністю позивача, але без зміни часток інших співвласників в силу вимог частини четвертої статті 357 ЦК України. Суди не дослідили реальні витрати позивача на добудову спірного будинку, їх тривалість, а також можливість або неможливість виділення в натурі частини будинку. Суди не перевірили правильність розрахунку компенсації вартості частки будинку та не звернули увагу на те, що позивачем за основу була взята вартість будинку у розмірі 1 000 000 грн, зазначена у мировій угоді, затвердженій ухвалою суду, яка була скасована у 2011 році, а тому ця вартість не може вважатися базовою. Судами достеменно не встановлено, а позивачем не доведено, що позбавлення права власності ОСОБА_4 на спірне майно не завдасть їй істотної шкоди, а сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не є підставою для припинення права власності одного із них на частку у спільному майні. Фактично підставою позову є частини третя, четверта статті 357 ЦК України, на що суди увагу не звернули. Суди допустили посилання на низку судових рішень, які були скасовані, а саме: мирову угоду, затверджену ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2008 року, скасовано Печерським районним судом міста Києва 11 серпня 2011 року; рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 04 квітня 2014 року було скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 року. Також посилається на те, що судові рішення порушують її право власності, гарантоване статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3 просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, посилаючись на те, що визначення розміру частки відповідача у спірному житловому будинку у розмірі

1/2 частини було здійснено рішенням суду на момент припинення шлюбних відносин, тобто станом на 29 вересня 2008 року. Оскарженими судовими рішеннями не було зменшено частку відповідача, визначену рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року, а було проведено компенсацію її вартості, визначеної рішенням суду на момент припинення шлюбних відносин з урахуванням індексу інфляції. Під час проведення добудов та перебудов спірного будинку у період з 2008 року по 2012 роки позивач був одноосібним власником цього будинку, що встановлено судовими рішеннями та не потребує доказування в силу статті 82 ЦПК України. Неможливість виділення частки ОСОБА_4 у натурі підтверджується висновком сертифікованого експерта, який міститься у матеріалах справи. Вартість будинку була погоджена сторонами у мировій угоді, а у подальшому встановлена рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року. Відповідач не надала жодних доказів на підтвердження проживання та реєстрації її та членів її сім'ї у спірному будинку, а тому твердження відповідача про завдання їй істотної шкоди є безпідставними та неаргументованими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Під час розгляду справи суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали 18 вересня 2008 року мирову угоду у справі про розірвання шлюбу та розподіл спільного майна подружжя, в якій визначили, що житловий будинок по АДРЕСА_2 вважається спільною власністю подружжя та підлягає поділу, а його вартість складає 1 000 000 грн. Сторони погодили розподіл майна подружжя, у відповідності до якого за ОСОБА_2 погоджено визнати право власності на житловий будинок по АДРЕСА_2, вартістю 1 000 000 грн (т. 1 а. с. 20-21).

Мирова угода була визнана ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 18 вересня 2008 року у справі № 2-1106-1/08 (т. 1 а. с. 18-19).

У липні 2011 року ОСОБА_4 подала заяву про перегляд ухвали про визнання мирової угоди за нововиявленими обставинами, посилаючись на наявність іншого майна подружжя, яке не було поділено, при цьому не оспорюючи вартість житлового будинку, яка погоджена сторонами у тексті самої мирової угоди. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 серпня 2011 року скасована ухвала цього суду від 18 вересня

2008 року про затвердження мирової угоди.

Отже, ухвала суду про затвердження мирової угоди скасована з процесуальних підстав, а не з підстав неузгодженості вартості майна, чим спростовуються доводи касаційної скарги в цій частині.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 14 серпня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 31 жовтня 2012 року, у справі № 2-3844, поділено майно подружжя та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 та на 1/2 частину земельної ділянки по АДРЕСА_2

(т. 1 а. с. 9-11, 42-43).

Зазначеними судовими рішеннями встановлено, що зі змісту позовної заяви ОСОБА_2 та з умов мирової угоди від 18 вересня 2008 року вбачається, що сторони погодили ціну будинку по АДРЕСА_2 у розмірі 1 000 000 грн. Зазначена вартість на момент підписання мирової угоди ОСОБА_4 не заперечувалась. При цьому площа спірного будинку, виходячи із даних на момент припинення шлюбних відносин, становила 530 кв. м.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 липня 2014 року у справі

№ 2-2765/14 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_7 про припинення права спільної часткової власності, стягнення компенсації за частину житлового будинку та земельної ділянки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання права власності було встановлено, що порівняння технічних паспортів на спірний житловий будинок, які датовані 22 лютого 2008 року і 30 вересня 2011 року, підтверджує, що у спірному будинку були здійсненні перебудови й добудови.

В ухвалі Печерського районного суду міста Києва від 19 травня 2015 року у справі № 757/4245/14-ц встановлено, що з моменту припинення шлюбу між сторонами 18 вересня 2008 року та до моменту ухвалення21 лютого 2012 року судового рішення про поділ майна подружжя спірний будинок знаходився у приватній власності ОСОБА_2, був добудований третій поверх і проведений капітальний ремонт будинку, що свідчить про збільшення площі будинку з 530 кв. м до 792,8 кв. м та вартості будинку з 1 000 000 грн до 4 427 074 грн.

Розпорядженням Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації від 16 січня 2009 року № 17 було дозволено ОСОБА_2 замовити проектну документацію на будівництво надбудови у житловому будинку під літерою «А» за адресою: АДРЕСА_2. Пунктом 2.3 вказаного розпорядження ОСОБА_2 було зобов'язано після погодження проектної документації оформити дозвіл на проведення будівельних робіт.

Відповідно до декларації про готовність до експлуатації об'єкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, зареєстрованої 29 березня 2017 року, після реконструкції садибного житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2, замовленої ОСОБА_2, будинок має загальну площу будинку 740,6 кв. м, кількість поверхів - підвал+3, площа господарських споруд 37,7 кв. м. Вирішено вважати закінчений будівництвом об'єкт готовим до експлуатації.

Згідно висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об'єкта нерухомого майна, складеного фізичною-особою підприємцем ОСОБА_8 25 вересня 2017 року, наданого позивачем, провести виділ в натурі належної на підставі рішення суду ОСОБА_4 1/2 частини будинку, що знаходиться по АДРЕСА_2, неможливо.

Судами встановлено, що спільне володіння і користування сторонами спірним майном є неможливим, а припинення права власності ОСОБА_4 на її частку спірного домоволодіння не завдасть їй істотної шкоди як співвласнику. ОСОБА_4 разом з дітьми з 2014 року проживає у Франції. ОСОБА_2 надано розрахунок розміру компенсації вартості частки ОСОБА_4, виходячи із погодженої сторонами у мировій угоді та встановленою у вищевказаних судових рішеннях вартості спірного будинку до моменту реконструкції, з урахуванням індексу інфляції за період з 14 серпня 2012 року по 04 березня 2016 року, відповідно до якого сума компенсації складає 902 764,89 грн.

Зазначеним спростовуються доводи касаційної скарги заявника про те, що її частина у майні не може вважатись незначною і що припинення права на частку завдасть їй істотної шкоди.

Позивач надав платіжне доручення № 176853 від 28 листопада 2017 року, згідно якого він вніс на депозитний рахунок Солом'янського районного суду міста Києва компенсацію відповідно до статті 365 ЦК України та статті 71 СК України у розмірі 902 764,89 грн (т. 2 а. с. 40).

У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності.

Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.

Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників.

Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року № 6-68цс12, від 24 лютого 2016 року

№ 6-2784цс15 і підстав для відступлення від цієї позиції колегія суддів не вбачає, така судова практика є незмінною.

Аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім'ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об'єкта, який є спільним майном.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши, що позивач за власний рахунок у період припинення шлюбних відносин та перебування спірного будинку у його приватній власності (з 2008 по 2011 роки) провів капітальний ремонт та здійснив добудову до спірного житлового будинку, внаслідок чого останній значно збільшився у площі та вартості, а також те, що відповідач не проживає на території України, не користується спірним будинком, дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування положень статті 365 ЦК України та статті 71 СК України до правовідносин сторін. Сторони не заперечували наявність між ними неприязних стосунків, що має наслідком неможливість спільного володіння та користування спірним будинком. Про неможливість спільного володіння і користування будинком

ОСОБА_4 зазначала у своїй позовній заяві про припинення права спільної часткової власності та стягнення компенсації (справа

№ 760/2444/13-ц).

Суди дійшли обґрунтованого висновку, що припинення права відповідача на частку у спірному будинку не завдасть істотної шкоди її інтересам, оскільки ОСОБА_4 постійно проживає на території Французької Республіки (в заяві від 12 травня 2016 року вказана адреса: АДРЕСА_3), спірним будинком не користується і після розлучення не виявляла наміру користуватись ним, сама виступала ініціатором судового процесу про припинення права спільної часткової власності та стягнення на свою користь компенсації вартості частки

(справа № 2-2765/14, справа № 2-1651/13), що свідчить про незацікавленість співвласника у користуванні спірним будинком.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником квартири АДРЕСА_1, що також свідчить про те, що внаслідок припинення права на частку у спірному будинку житлові права відповідача або членів її сім'ї порушені істотним чином не будуть.

Визначаючи вартість частки відповідача у спірному будинку, суди виходили із обґрунтованості розрахунку позивача, який відповідачем спростований не був і який базується на обставинах, що встановлені судовими рішеннями у спорах між сторонами. Зокрема, суди виходили із того, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 лютого 2012 року у справі № 2-3844 за ОСОБА_4 визнано право власності

на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_2 у тому стані, в якому цей будинок існував станом на 2008 рік. Враховуючи проведення ОСОБА_2 у період 2008-2011 років капітального ремонту і добудови до спірного житлового будинку, останній значно збільшився у площі, однак таке збільшення відбулось під час розповсюдження на спірний будинок режиму особистої приватної власності позивача.

За таких обставин, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначив вартість компенсації, належної до виплати позивачем на користь відповідача, виходячи із базової вартості спірного будинку, погодженої сторонами станом на 18 вересня 2008 року (на час переходу будинку у особисту приватну власність позивача на підставі погодженої сторонами мирової угоди, яка в подальшому була визнана судом), із урахуванням індексу інфляції.

З урахуванням обставин даної справи, відсутності достатніх даних про стан, якісні характеристики будинку по АДРЕСА_2, які він мав станом на 18 вересня 2008 року (до проведення його капітального ремонту та добудов за рахунок позивача), суди визнали вищевказаний порядок обчислення вартості 1/2 частки житлового будинку (до капітального ремонту і реконструкції за рахунок ОСОБА_2), яка належить ОСОБА_4, єдино можливим і доцільним для вирішення тривалого спору, який існує між сторонами. Іншого порядку обчислення вартості частки, який би відповідав історії правовідносин сторін та принципам розумності й справедливості, відповідачем суду не запропоновано.

Позивачем було внесено на депозитний рахунок суду першої інстанції вартість частки відповідача, яка погоджена сторонами на момент припинення шлюбних відносин, з урахуванням індексу інфляції.

Таким чином, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов мотивованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

З урахуванням наведеного, оскаржені судові рішення є такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування оскаржених судових рішень відсутні.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

18 жовтня 2018 року до Верховного Суду надійшло клопотання представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 про зупинення виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року та постанови Апеляційного суду міста Києва

від 30 травня 2018 року до закінчення касаційного провадження.

Ураховуючи те, що колегією суддів вирішено залишити без змін оскаржені судові рішення, підстави для задоволення клопотання про зупинення виконання оскаржених судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 30 травня

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий С. Ф. Хопта

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк