Справа № 161/840/18
Провадження № 2/161/1192/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. Покликалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 2002 по 2017 рік, рішенням суду шлюб між ними розірвано. В шлюбі народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матірю та перебуває на повному її утриманні. Відповідач виїхав в Росію. Обіцяв надати дозвіл на виїзд дитини, для чого вона переслала йому необхідні документи. 30 серпня 2017 року вона уклала шлюб з громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_6, тимчасово прописана в ОСОБА_5. Хоче, щоб син приїжджав до неї на канікули. Батько дитини, так і не надав дозволу на виїзд сина, що шкодить інтересам дитини.

А тому, просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ЄС, а саме до ОСОБА_5, неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 16 років.

Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності.

Від відповідача електронним поштовим зв'язком надійшла заява про визнання вимог позову.

Дослідивши письмові докази в справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до часткового задоволення.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини.

Згідно з ч.2 ст.150 СК України батьки зобовязані піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 152 СК України передбачає гарантоване право дитини на належне батьківське виховання.

Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ч.2 ст.155 СК України).

Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, право на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну гарантується Конституцією України (ст. 33).

У п.3, підп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, в тому числі рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що свідчить копія свідоцтва про народження серії І-ЕГ № 115054 (а.с.9).

Шлюб між позивачем і відповідачем розірвано на підставі рішення Луцького міськрайонного суду від 10 липня 2017 року, яке набрало законної сили (а.с.6).

30 серпня 2017 року позивач ОСОБА_2 уклала шлюб з громадянином ОСОБА_5 ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЕГ №124175 (а.с.8), та тимчасово зареєстрована в ОСОБА_5, як член сім'ї громадянина ОСОБА_5, що підтверджується карткою проживання (а.с.13).

З заяви відповідача ОСОБА_3 вбачається, що він не заперечує проти виїзду дитини до ОСОБА_5 на період канікул, а також надає свою згоду на тимчасове проживання та навчання дитини в ОСОБА_5.

Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р. і ратифікована Постановою Верховної ОСОБА_1 України від 27.02.1991 р. (далі Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоровя чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).

Відповідно до Конвенції, Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини; відповідно до зобовязання… за пунктом 1 статті 9 заява дитини чи її батьків на вїзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою воззєднання сімї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином, Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання не призводило до несприятливих наслідків для заявників та членів їх сімї (ст. 10 п. 1).

Як вбачається із статті 3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З урахуванням можливостей матері дитини періодично тимчасово виїжджати за кордон в різні країни, де дитина матиме можливість відпочити та оздоровитися, розвиватися духовно та фізично, розширяти світогляд, суд вважає, що надання дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон в супроводі матері без зазначення конкретної країни та періоду тимчасового виїзду буде цілком відповідати найвищим інтересам дитини.

Позбавлення можливості неповнолітнього громадянина України виїхати за кордон порушує його законні права та інтереси.

Обставин, які обмежують право неповнолітнього ОСОБА_4 на виїзд за межі України суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, на підставі ст. 33 Конституції України, ст.ст.1, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Конвенції про права дитини, ст.ст. 141, 150, 152, 154, 155 СК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Надати дозвіл дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до країн Європейського Союзу, в тому числі до ОСОБА_5, неповнолітньому ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до досягнення ним 16 років, без згоди та супроводу батька ОСОБА_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 15.03.2018.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій