Справа № 495/3845/18
№ провадження 2-з/495/113/2018
Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 рокум. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області

у складі головуючого - судді Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Білгород-Дністровському заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області подану до подання позовної заяви,-

ВСТАНОВИВ:

07 травня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Білгород-Дністровського суду Одеської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви.

У даній заяві заявник просить суд встановити обовязок вчинити певні дії, а саме: зобовязати службових осіб Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області передати на відповідальне зберігання автомобіль марки «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) JN1CCUA33U0071859, та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХК 398091, який знаходиться на території Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області власнику автомобіля марки «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) JN1CCUA33U0071859 - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, - до вирішення спору по суті.

Таке клопотання мотивоване тим, що10 березня 2018 року ОСОБА_1 в м. Одеса придбав автомобіль марки «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1. В сервісному центрі МРЕО були здійсненні всі дії по перевірці автомобіля, після чого йому було видано технічний паспорту на автомобіль, в якому він вказаний власником.

Однак, за твердженням заявника, з 27 квітня 2018 року належний йому на праві приватної власності автомобіль марки «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1, був вилучений у нього та незаконно утримується на території Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області. При вилученні в нього даного автомобіля і оригіналу свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу СХК 398091 службовими особами Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області не було складено протоколу огляду та (або) протоколу вилучення транспортного засобу.

ОСОБА_1, як власник майна, не надавав згоди на передачу автомобілю іншій особі, договору на відповідальне зберігання або утримання автомобілю не укладав, арешт на автомобіль не накладався, отже правових підстав находження автомобілю на території відділу поліції всупереч волі власника не має.

Відповідно до відповіді з Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області від 07.05.2018 року на теперішній час належний йому на праві приватної власності автомобіль знаходитися на території Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області.

03 травня 2018 року до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області заявником було подано заяву про вчинення кримінального правопорушення та клопотання про повернення вилученого автомобіля в порядку статті 169 КПК України, але автомобіль продовжує знаходитись на території Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області без будь-яких правових підстав, оскільки арешт на вилучене майно не накладався, у звязку з чим такий автомобіль підлягає поверненню на відповідальне зберігання особі, у якої він був вилучений. Також зазначає, що теперішній час має намір звернутися до суду з позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В судовому засіданні представник заявника (ОСОБА_1Г.) ОСОБА_2, доводи заяви ОСОБА_1 підтримав, просить суд її задовольнити.

В судовому засіданні представник Головного управління Національної поліції в Одеській області ОСОБА_3, проти задоволення вказаної заяви заперечував з мотивів того, що заявником не доведені правові підстави для звернення до суду з такою заявою до подання самої позовної заяви, просить суд в її задоволенні відмовити.

Представник Білгород-Дністровського ВП ГУНП в судове засіданні не зявився, про день, час та місце слухання справи сповіщався належним чином, однак причини не явки суду не відомі.

Дослідивши письмові докази у справі, вислухавши думку учасників справи, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до предявлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ст.150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обовязку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобовязання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб'єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Також, відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», у якій зазначено, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у звязку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до ст.151 ЦПУ України, заява про забезпечення позову повинна містити захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Дослідивши матеріали зави, заслухавши думку учасників процесу, суд приходить до наступних висновків.

На підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії СХК № 398091, від 10.03.2018 року, ОСОБА_1 є власником автомобіль марки «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі (кузова, рами) JN1CCUA33U0071859. При перетині ним кордону міжнародного пункту пропуску «Старокозаче», під час перевірки було встановлено, що належний йому автомобіль розшукується Інтерполом та значиться як викрадений, ініціатор розшуку Республіка Австрія, що підтверджується відповідним листом Білгород-Дністровського відділу поліції № 42/ч-731 від 07.05.2018 року у матеріалах справи. Після встановлення цього факту, належний заявнику автомобіль був вилучений у нього та на підставі акту прийому-передачі транспортного засобу від 27.04.2018 року між представником відділу прикордонної служби «Старокозаче» Білгород-Дністровського прикордонного загону Південного регіонального управління Державної прикордонної служби України та представником Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області переданий Білгород-Дністровському, де і знаходиться на теперішній час.

Як вбачається із заяви, вона подана до подання позовної заяви, та як зазначає заявник він має намір звернутися до суду із позовною заявою про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Отже, предметом спору є спірний автомобіль марки «NISSAN MAXIMA», реєстраційний номер НОМЕР_1, який заявник й просить передати йому на відповідальне зберігання.

Заявлений вид забезпечення позову шляхом передачі заявнику на відповідальне зберігання автомобілю суперечить сенсу забезпечення і меті застосування забезпечення позову, оскільки відповідно до п.7 ч.1 ст.150 ЦПК України, позов забезпечується передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору.

Отже, передача речі, яка є предметом спору, на зберігання можлива лише іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору, а не позивачу, який зацікавлений особисто в розгляді даної справи.

Крім того, заявником не вказано, яким чином невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, тобто не вказано, яким чином зберігання спірного автомобілю на території Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області, як такого, що значиться викраденим, утруднить чи зробить не можливим виконання рішення суду.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Відповідно до ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов'язковості судових рішень, який із огляду на положення статей 18, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому, відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Таким чином, порушене, невизнане, оспорюване право особи буде захищене та відновлене тільки після реального виконання рішення суду, яким спір буде вирішено по суті.

Крім того, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі за для попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, проаналізувавши зміст заяви про забезпечення позову, виходячи із пов'язаності заходів забезпечення позову з предметом спору (витребування майна з чужого незаконного володіння), суд вважає подану заяву необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки в заяві про забезпечення позову не обґрунтовано, чому саме невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, і які є підстави для таких припущень.

Крім того, суд вважає, що невжиття заходів по забезпеченню позову не перешкоджає суду розглянути позов по суті, а також не перешкоджає у подальшому виконати рішення суду, якщо таке буде винесено судом.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

На підставі ч.1, ч.7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відсутність обґрунтувань та будь-яких доказів позбавляє суд дійти висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може у майбутньому зробити неможливим виконання рішення суду, у звязку з чим заява ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви по справі № 495/3845/18 не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 149, 150, 153, 154, 258, 259, 260-265 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 до Білгород-Дністровського ВП ГУНП України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області про забезпечення позову, подану до подання позовної заяви - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 15-денний строк з дня винесення ухвали апеляційної скарги.

Суддя :