Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 127/18776/13-ц

провадження № 61-13963св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк», треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Вінницької міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2014 року у складі судді Воробйова В. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Берегового О. Ю., Нікушина В. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2013 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк»), треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 28 квітня 2007 року, укладеним між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», між тим самими сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1

На думку позивача, іпотечний договір не відповідає чинному законодавству України та має бути визнаний недійсним з моменту реєстрації, оскільки на момент підписання договору ОСОБА_1 не мала права вчиняти правочин щодо його майнових прав без дозволу органу опіки та піклування.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2007 року; скасувати заборону (запис) на відчуження квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1; скасувати запис у Державному реєстрі іпотек про обтяження цієї квартири, що належить ОСОБА_1, та був 28 квітня 2007 року внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н. В. до Державного реєстру іпотек.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що сама по собі відсутність згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки не може бути підставою для визнання цього договору недійсним, якщо житлові права неповнолітнього ОСОБА_2 не були порушені. Позивач не довела факту порушення прав неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, укладенням 28 квітня 2007 року договору іпотеки між ОСОБА_1 і банком. На момент укладення оспорюваного позивачем договору іпотеки не були порушені житлові права її сина, тому немає передбачених частиною шостою статті 203 ЦК України, частиною першою статті 215 ЦК України підстав для визнання його недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року рішення місцевого суду залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи, і згода органу опіки та піклування на відчуження майна необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником) цього майна, або має право на користування житловим приміщенням, яке відчужується. Суд зазначив, що згідно з відповіддю адресно-довідкового підрозділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 12 червня 2014 року місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 21 січня 2014 року.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» ОСОБА_3 як власник іпотечного майна набула статусу іпотекодавця за іпотечним договором. На думку ОСОБА_3, оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо житлового приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що правочин, який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» необхідна попередня згода органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності (користування) на яке мають діти.

У відзиві на касаційну скаргу, поданому у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Платинум Банк» вказує, що неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, що передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Крім того, банк зазначав, що хоча укладення договору і відбулося без дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права дитини, за захистом прав якої позивач звернувся до суду, на користування квартирою, що передана в іпотеку.

28 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 28 квітня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до умов якого кредитором надано, а позичальником отримано на умовах повернення, строковості, платності кредит у розмірі 28 000 дол. США зі сплатою 14,50 % річних та строком користування 180 місяців.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит 28 квітня 2007 року між тими самими сторонами був укладений іпотечний договір, відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавець ОСОБА_1 передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку житлову нерухомість, а саме квартиру АДРЕСА_1, що належить позичальнику ОСОБА_1 на праві приватної власності.

Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки та особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Установлено, що ОСОБА_1 має сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до документів, наданих позивачем нотаріусу під час укладення іпотечного договору, а саме: копії довідки з місця проживання про склад сім'ї від 19 квітня 2007 року, виданої ЗАТ «Вінницький ламповий завод» ДП «Житлово-експлуатаційна частина», довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб від 20 квітня 2007 року, виданої Іванівською сільською радою Калинівського району Вінницької області, та заяви ОСОБА_1 від 28 квітня 2007 року, в квартирі АДРЕСА_1 відсутні відомості про реєстрацію неповнолітніх осіб.

Крім того, в нотаріально посвідченій заяві ОСОБА_1 зазначила, що ніхто з неповнолітніх дітей не має права власності або права користування іпотечною квартирою.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі статтею 177 СК України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» Батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», необхідно в кожному конкретному випадку:

1) перевіряти в дитини наявність права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) враховувати добросовісність поведінки іпотекодавців щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Відповідно до частин другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбачені законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

У справі, яка переглядається, неповнолітній не мав права власності на спірну квартиру, яка була передана в іпотеку. Оскільки відповіддю адресно-довідкового підрозділу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 12 червня 2014 року підтверджено, що місце проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстровано у квартирі АДРЕСА_1 з 21 січня 2014 року.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, суд першої інстанції з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку, про те, що немає правових підстав для визнання іпотечного договору нікчемним, оскільки його укладення хоч і відбулося без попереднього дозволу органу опіки та піклування, проте не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження існуючого права неповнолітньої ОСОБА_2 на користування квартирою, переданою в іпотеку.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області перебуває цивільна справа за позовом ПАТ «Платинум Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_7, Служба у справах дітей Вінницької міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій. Оскільки за наслідками розгляду зустрічного позову у цьому провадженні рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2017 року відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ПАТ «Платинум банк» про визнання недійсним іпотечного договору.

Рішення суду мотивоване тим, що при укладенні кредитного договору сторони діяли в межах норм цивільного законодавства, однаково розуміли значення і умови правочину та їх правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при укладені договору і те, що договір не має ознак фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін. Сторони уклали договір без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і психологічного, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, щодо необхідності попередньої згоди органів опіки та піклування на здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності (користування) на яке мають діти, не впливають на висновки судів, оскільки відповідно до правових висновків, викладених Верховним Судом України у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15 та від 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16, визначено, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Інші доводи касаційних скарг також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судові рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційні скарги - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська