Дата документу 19.04.2018
Справа № 320/148/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2018 року м. Мелітополь

Мелітопольський міськрайонний суд Запорізької області в складі:

головуючого - судді Юрлагіної Т.В.,

при секретарі Бондаренко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Мелітополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась до Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь грошові кошти в сумі 77700 грн., а саме: суму передплати в розмірі 28067, 22 грн.; 3 % річних в розмірі 261 грн.; пеню в розмірі 2270,75 грн.; моральну шкоду в розмірі 45935,39 грн., та витрати, повязані зі сплатою судового збору, посилаючись на те, що 08 вересня 2017 року вона передала відповідачу у якості передплати за купівлю будинку грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, що підтверджується розпискою наданою відповідачем. Між сторонами було досягнуто домовленості про подальше укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 372. На усі нагадування та пропозиції від позивача про укладення договору купівлі-продажу будинку, відповідач повідомляв різні обставини неможливості, а саме його хвороба або відрядження. Через деякий час їй стало відомо, що будинок, який вона бажає придбати та за який внесла відповідачу передплату, перебуває під арештом накладеним постановою державного виконавця від 21 вересня 2016 року в рахунок погашення заборгованості в розмірі 245063,91 грн. Крім того, вказаний будинок є предметом іпотеки. Відповідач повідомив, що передплату в розмірі 1000 доларів США він витратив на погашення заборгованості, вказані грошові кошти добровільно не поверне. Таким чином, у звязку з тим, що на даний момент договір купівлі-продажу будинку не укладений, та його укладення є неможливим, вона вимушена звернутися до суду з вказаним позовом за захистом своїх прав.

Крім того, просить стягнути з відповідача на її користь 3 % річних в розмірі 261 грн. та пеню (подвійну ставку НБУ) в розмірі 2270,75 грн.

Також зазначає в позовній заяві, що неправомірними діями відповідача їй завдано душевних страждань, яких вона зазнала у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань, у неї погіршився сон, в сім'ї тали виникати сварки. У звязку з чим просить суд також стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 45935,39 грн.

Представник позивача, діючий на підставі доручення ОСОБА_3, до суду надав заяву, відповідно до якої просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі просить розглянути справу за його відсутністю та відсутністю позивача.

Відповідач у судове засідання не зявився з невідомих причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином,про що свідчить повідомлення про отримання судової повістки.

Від представника відповідача, діючого на підставі доручення ОСОБА_4, надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає частково, лише в частині повернення суми в розмірі 28067, 22 грн.

Суд, вивчивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги належить задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлені наступні обставини:

Відповідно до копії Інформаційоної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна право власності на житловий будинок розташований за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Дзержинського, буд. 372 зареєстровано за ОСОБА_5 18 вересня 2012 року на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області, та договору купівлі продажу від 23.08.2005 року реєстровий номер № 6995 /а.с.7-8/,

Згідно оригіналу розписки від 08 вересня 2017 року про намір продажу будинку, ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 завдаток грошима в сумі 1000 доларів США за будинок, який належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, розташований за адресою м. Мелітополь, вул. Інтеркультурна, 372, позивачем долучено оригінал згідно заяви від 21.03.2018 року /а.с.29-30/.

Як встановлено позивач і відповідач досягли усної домовленості про майбутнє укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, належного відповідачу.

Таким чином, між сторонами лише досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу, однак письмово договір купівлі-продажу на сьогодні не укладався.

Крім того, відповідно до копії постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, 21 вересня 2016 року в порядку виконання виконавчого листа № 320/2015/16-ц, виданого 29.07.2016 року Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість у сумі 8241,90 доларів США та судовий збір в розмірі 3340,42 грн., накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, адреса: вул. Дзержинського, буд 372 м. Мелітополь Запорізька область, 72316, у межах суми звернення стягнення 245063,91 грн., шляхом заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_2 /а.с.10/.

Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також заперечення представника відповідача, суд виходить з наступного:

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч 1. ст. 546 ЦК України завдаток є одним з видів забезпечення виконання зобовязання.

Отже, відповідно до закону завдаток характеризують дві істотні умови: 1) завдаток може мати місце лише в разі наявності зобовязання; 2) завдаток одночасно є формою підтвердження зобовязання та засобом забезпечення його виконання

Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору.

Оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, зокрема ст.ст.638,640 ЦК України між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти його в майбутньому, тому вказана сума є авансом, про що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6 - 176 цс 12.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

При цьому, зобов'язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов, а саме: має місце набуття або збереження майна; вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи.

У даній справі такі умови існують, зокрема, має місце набуття або збереження майна - отримання відповідачем грошових коштів; набуття або збереження здійснено за рахунок іншої особи - має місце наявність розписки про отримання відповідачем саме від позивача 1000 доларів США, відсутні підстави для набуття або збереження майна - у матеріалах справи відсутні відомості, що договір купівлі-продажу був укладений, під час розгляду справи встановлено, що такий договір не укладався.

Вказана сума не є завдатком, не є попередньою оплатою за договором, оскільки договору не укладено.

Стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших спеціальних способів захисту.

За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача авансу в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 28067 грн. 22 коп. відповідно до офіційного курсу гривні Національного банку України на день звернення до суду з вказаним позовом /а.с.9/.

Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних 261 грн. та пені 2270,75 грн., суд вважає, що вказані вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Доводи представника позивача про те, що отримані відповідачем кошти підлягають поверненню в подвійному розмірі, оскільки договір купівлі продажу не було укладено з вини останнього, є помилковими, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні положень ст.570 ЦК України. За нормами цивільного законодавства на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. За обставинами справи має місце передача позивачем відповідачу грошей за неукладеною угодою, тобто авансу, при цьому причини не укладення угоди не мають правового значення, для того щоб сплачена сума розглядалась як завдаток, на момент передачі коштів договір купівлі - продажу повинен бути укладеним, тільки в такому разі зобов'язання сторін є дійсними.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказана норма передбачає стягнення коштів саме за невиконання грошового зобов'язання. Проте, дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки між сторонами грошового зобов'язання не виникло.

Стягнення з відповідача суми авансу не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки такі дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за договором, який в цьому випадку не укладений.

За своєю суттю обов'язок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Грошовим зобов'язанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Отже, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (правова позиція ВСУ в справі № 6-49цс12 від 06.06.2012 р.).

Договір чи попередній договір, де окрім умов про передачу житлового будинку, була б встановлена ціна договору, сума коштів, яка сплачується, умови і строк сплати грошей тощо, сторонами не укладався.

Наявність розписки про передачу коштів не свідчить про те, що договір купівлі-продажу житлового будинку укладений чи є дійсний, оскільки його форма не дотримана, дійсним договір не визнавався.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, не є грошовим зобов'язанням та до них не можна застосувати вимоги ст.625 ЦК України, яка передбачає стягнення пені, витрат від інфляції.

Таким чином, стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України (втрати від інфляції, три проценти річних) є не обґрунтованим. За своєю суттю обов'язок повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, або аванс не можна розцінювати як грошове зобов'язання в розумінні ст. 625 ЦК України.

Отже, за обставин, на які посилається позивач, договором, законом або іншим актом цивільного законодавства розмір процентів за користування грошима не передбачено.

Тому в позовних вимогах про стягнення процентів та пені за користування чужими грошовими коштами слід відмовити.

Стосовно відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п. 3Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих звязків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Із характеру правовідносин, на які посилається позивач по справі, не випливає обовязок щодо відшкодування моральної шкоди.

Аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача лише суми авансу в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 28067 грн. 22 коп.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову покладаються на обидні сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову був сплачений судовий збір в розмірі 777 грн., тому суд вважає необхідним стягнути вказані кошти з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 8, 9, 10, 18, 141, 247, 258, 264, 265, 268, 352-356 ЦПК України, ст.ст. 23, 509, 536, 549, 625, 693, 1167, 1212, 1214 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, який зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП - НОМЕР_2, яка зареєстрована та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, суму авансу в розмірі 28067 /двадцять вісім тисяч шістдесят сім/ гривень 22 копійки, та судовий збір в розмірі 777 /сімсот сімдесят сім/ гривень.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області протягом 30 днів з дня його складення шляхом подання апеляційної скарги через Мелітопольський міськрайонний суд.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Т.В. Юрлагіна