Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 619/164/17

провадження № 61-11616 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня 2017 року у складі судді Калмикової Л. К. та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року у складі суддів: Карімової Л. В., Бурлака І. В.,

Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 06 травня 1989 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня 2016 року розірвано.

У шлюбі ними придбано житловий будинок з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1. Право власності на будинок зареєстровано на відповідача на підставі договору купівлі-продажу від 07 грудня 1999 року.

Посилаючись на те, що майно набуте подружжям належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності, а у разі його поділу частки такого майна є рівними, просила визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями: сарай літ. «Б», льох

літ. «В», огорожа № № 1, 2, які розташовані по АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_5 зазначав, що спірний житловий будинок було придбано за подаровані його матір'ю грошові кошти, які вона отримала після продажу належного їй будинку, відтак вказаний будинок не може бути об'єктом спільної сумісної власності, а є його особистою приватною власністю.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня

2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину житлового будинку

літ. «А-1», житловою площею 41, 3 кв. м, надвірні будівлі: сарай літ. «Б», льох

літ. «В», огорожа № № 1, 2, які розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірний житловий будинок був придбаний сторонами у справі під час перебування у шлюбі, а тому є об'єктом спільної сумісної власності подружжя у розумінні статті 60 Сімейного Кодексу України (далі - СК України), відтак частки зазначеного будинку є рівними (частина перша статті 70 СК України).

Постановою апеляційного суду Харківської області від 18 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що зі змісту договору купівлі-продажу від 07 грудня 1999 року (який укладено під час перебування сторін у шлюбі) убачається, що продаж будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 здійснено за 3 000 грн 00 коп., які продавець ОСОБА_7 отримав від покупця ОСОБА_5 до підписання зазначеного договору. Відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження отримання ним грошей від матері (розписка, договір дарування тощо), а тому ураховуючи зазначені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у лютому 2018 року, ОСОБА_5 просив скасувати рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня 2017 рокута постанову апеляційного суду Харківської області

від 18 січня 2018 року, направити справу на новий розгляд до суду першої інстнації,посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення підлягають скасування, оскільки судом не встановлено фактичні обставини справи, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме: позивач не надавала оригінали правовстановлюючого документа на спірний будинок та технічного паспорта; звіт про оцінку майна та висновок про вартість об'єкта оцінки виготовлені без виїзду фахівця на об'єкт, візуального огляду, обмірів та обстежень внутрішнього планування тощо, що в свою чергу унеможливлює визнання спірного будинку об'єктом цивільних правовідносин. Крім того, суди не надали оцінки поясненням, як свідка, його матері ОСОБА_8, яка підтвердила, що продала належний їй на праві приватної власності житловий будинок, а за кошти, отримані внаслідок його продажу, придбала будинок для сина (відповідача), який на той час перебував у шлюбі з позивачем.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За змістом частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами установлено, що 06 травня 1989 року виконавчим комітетом Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області зареєстровано шлюб ОСОБА_4 та ОСОБА_5, актовий запис № 32.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 07 грудня

2016 року шлюб між сторонами розірвано.

07 грудня 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір

купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач придбав житловий будинок

літ. «А-1», житловою площею 41, 3 кв. м, надвірні будівлі: сарай літ. «Б», льох

літ. «В», огорожа № № 1, 2, які розташовані по АДРЕСА_1.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу.

Заперечуючи проти задоволення позову ОСОБА_5 зазначав, що спірне майно придбано за рахунок коштів, належних його матері, які вона набула внаслідок продажу належного їй на праві приватної власності будинку.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Таким чином, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналіз наведених норм законодавства дозволяє дійти висновку, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому обов'язок доведення належності цього майна одному з подружжя на праві особистої власності покладається саме цю особу, в даному конкретному випадку на відповідача.

За приписами статей 10, 212 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

За змістом статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень.

Суди першої та апеляційної інстанцій, перевіривши доводи сторін та надані ними докази, дійшли обгрунтованого висновку, що спірний будинок був придбаний у шлюбі, а відтак відповідно до статті 60 СК України належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки відповідач не підтвердив допустимими доказами придбання його за рахунок коштів, наданих його матір'ю.

Оскільки спірний житловий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суди дійшли правильного висновку про визнання за позивачем права власності на Ѕ його частину, в порядку поділу майна подружжя.

Твердження відповідача про те, що суди не встановили фактичні обставини справи, оскільки позивач не надала оригінали правовстановлюючого документа на спірний будинок, технічний паспорт; звіт про оцінку майна та висновок про вартість об'єкта оцінки, що на думку заявника унеможливлює визнання спірного будинку об'єктом цивільних правовідносин, не мають правового значення, оскільки предметом спору у справі є визнання права власності на частку в спільній сумісній власності, а стягнення грошової компенсації за частку в спільній сумісній власності.

Таким чином наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, і не дають підстав вважати, що суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми процесуального права та неправильно застосували норми матеріального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи, що судами першої та апеляційної інстанцій повно та всебічно з'ясовані фактичні обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 червня

2017 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 січня

2018 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник