Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 478/256/16-ц

провадження № 61-14243св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 9 лютого 2016 року у складі судді Іщенко Х. В. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 3 серпня 2001 року з нього на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ј частини доходу. Після рішення суду про стягнення аліментів відбулася зміна його матеріального та сімейного стану. Як на підстави істотної зміни його матеріального становища, позивач указує наступне: він офіційно не працює, з 14 грудня 2015 року перебуває на обліку як безробітний, народження ІНФОРМАЦІЯ_3 року дитини та перебування його теперішньої дружини у відпустці по догляду за нею, тяжка хвороба його матері, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка потребує матеріальної допомоги, власна потреба у подальшому лікуванні у зв'язку із перенесеною у 2015 році складною операцією. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив змінити розмір аліментів, які стягуються з нього за рішенням суду з ј частини доходу до 1/6 частини всіх видів заробітної плати щомісяця, до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від 9 лютого 2016 року позов задоволено частково.

Зменшено розмір аліментів, утримуваних з ОСОБА_1 на користь

ОСОБА_2 за рішенням суду до 1/5 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 28 січня 2016 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 6 травня 2016 року, на користь держави 426, 85 грн судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв'язку зі зміною матеріального та сімейного стану позивача, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, розмір аліментів, утримуваних за рішенням суду, підлягає зменшенню.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року заочне рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 9 лютого 2016 року змінено. Зменшено суму аліментів, що стягуються з

ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з ј частини до 1/5 частини усіх видів заробітку, але не менш 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13 червня 2016 року - дати набрання законної сили судовим рішенням і до досягнення дитиною повноліття. Заочне рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 судового збору на користь держави скасовано, та ухвалено нове, яким дані витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що місцевий суд вірно врахував зміну матеріального та сімейного стану позивача після стягнення з нього аліментів за рішенням суду та дійшов обґрунтованого висновку про зменшення суми аліментів. Враховуючи невідповідність резолютивної частини заочного рішення місцевого суду вимогам цивільного процесуального законодавства, апеляційний суд змінив резолютивну частину рішення та встановив початкову дату стягнення зменшеного розміру аліментів з позивача. Крім того, апеляційний суд встановив, що висновок місцевого суду щодо розподілу судових витрат не відповідає положенням статті 88 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення рішення, оскільки судовий збір не підлягав стягненню з відповідача.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та направити справу на новий розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що зменшуючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з позивача, судами не було враховано скрутний матеріальний стан відповідача, перебування на її утриманні батьків похилого віку, а також навчання неповнолітнього сина у вищому навчальному закладі за контрактом, де розмір плати за навчання становить 9 720 грн в рік.

Касаційна скарга відповідача також містить посилання на порушення місцевим судом вимог процесуального законодавства, а саме, заочне рішення прийнято за її першої неявки в судове засідання.

Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 серпня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

16 березня 2018 року наведена вище цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скаргаОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом установлено, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом із матір'ю, відповідачем у справі ОСОБА_2

Рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області від

3 серпня 2001 року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти в розмірі ј частини усіх видів заробітку, починаючи з 10 липня 2001 року й до досягнення дитиною повноліття.

Позивач протягом певних нетривалих періодів часу був безробітним та перебував на обліку в центрі зайнятості населення, внаслідок чого утворилась заборгованість по сплаті аліментів, розмір якої станом на 1 січня 2015 року склав 4 754, 53 грн.

Аргументуючи позов, ОСОБА_1 посилався на зміну його майнового та сімейного стану, відсутність роботи, народження ІНФОРМАЦІЯ_3 року дитини та тимчасову непрацездатність дружини, які знаходяться на його утриманні.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За приписами цивільного процесуального законодавства, судом розглядається справа в межах заявлених позовних вимог.

У касаційній скарзі ОСОБА_2 свою незгоду із зменшенням розміру аліментів, стягнутих судом, обґрунтовує необхідністю понесення нею витрат для забезпечення належного утримання її сина на період його навчання у вищому навчальному закладі.

У справі, яка переглядається, предметом позову є зменшення розміру аліментів, які підлягають стягненню на утримання неповнолітньої дитини за рішенням Казанківського районного суду Миколаївської області

від 3 серпня 2001 року.

ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_4 досяг повноліття.

Стягнення аліментів на утримання сина, який продовжує навчання, не є предметом даного спору, а тому, позивач ОСОБА_2 не позбавлена права звернутись з такою позовною вимогою до суду в порядку, передбаченому статтями 199, 200 СК України.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини та вимоги закону, суди, враховуючи зміни у майновому та сімейному стані позивача (відсутність постійного місця роботи, перебування на його утриманні малолітньої дитини та дружини), дійшли обґрунтованого висновку про зменшення розміру аліментів, що стягуються з ОСОБА_1

Колегія суддів вважає, що оскаржувані судові рішення в частині зменшення розміру аліментів, утримуваних з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2

до 1/5 частини всіх видів заробітку (доходів), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України судові рішення в указаній частині необхідно залишити без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Разом із цим, у резолютивній частині рішення апеляційного суду зазначається, що датою початку сплати зменшеної суми аліментів є дата набрання законної сили судовим рішенням, а саме - 13 червня 2016 року. Із цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Відповідно до порядку набрання судовим рішенням законної сили, що закріплений у статті 223 ЦПК України, в редакції, чинній на момент розгляду справи судом, у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Виходячи із того, що у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, а рішення Казанківського районного суду Миколаївської області від 9 лютого 2016 року набрало законної сили 22 червня 2016 року, рішення апеляційного суду підлягає зміні в частині дати початку виплати зменшеного розміру аліментів, шляхом її виключення.

Щодо доводів касаційної скарги стосовно порушення місцевим судом норм цивільного процесуального законодавства у зв'язку із ухваленням заочного рішення за першої неявки відповідача ОСОБА_2 у судове засідання, слід зазначити таке.

Відповідно до частини першої статті 224 ЦПК України в редакції, чинній на момент ухвалення судом рішення, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Наявна у матеріалах справи розписка ОСОБА_2 про одержання судової повістки-повідомлення (а. с. 14) свідчить про належне її повідомлення про дату і час проведення судового засідання. Клопотань відповідача про відкладення розгляду справи місцевим судом матеріали справи не містять.

За таких обставин суд першої інстанції мав право ухвалювати заочне рішення за першої неявки у судове засідання відповідача.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення касаційної скарги та зміну оскаржуваного рішення апеляційного суду в частині встановленої судом дати початку сплати позивачем зменшеної суми аліментів.

В іншій частині рішення апеляційного суду та рішення місцевого суду, у незміненій апеляційним судом частині, підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 22 червня 2016 року змінити, виключити із його резолютивної частини дату набрання законної сили судовим рішенням - 13 червня 2016 року.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик