Провадження № 2/522/2022/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року Приморський районний суд міста Одеси у складі :

головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Смоковій А.В.

розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Пересувна механізована колона 15 «Дунайводбуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Публічне акціонерне товариство «Пересувна механізована колона 15 «Дунайводбуд» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування майна, в якому просив витребувати від ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1, номер кузову Y6D2338 та повернути його власнику ПАТ «ПМК №15 «Дунайводбуд» та стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що автомобіль ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1, номер кузову Y6D2338 був викрадений, а після був знайдений у володінні відповідача. У звязку з чим позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна.

Представник позивача надав до суду заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позов задовольнити у повному обсязі.

Відповідачі у судове засідання не зявилися, про дату та час слухання справи сповіщався належним чином, що підтверджується матеріалами справи, про неможливість неявки в судове засідання не повідомили.

Тому згідно ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе, зі згоди позивача, розглянути позов за відсутністю відповідачів та ухвалити по справі заочне рішення.

Суд, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що в кінці січня 2017 року у ОСОБА_3, було викрадено належний на праві власності ПАТ «Пересувна механізована колона -15 «Дунайводбуд» автомобіль ВАЗ 21099, 2008 року випуску, по факту чого ОСОБА_3 було подано відповідну заяву до відділення поліції.

В травні 2017 року викрадений автомобіль було знайдено у володінні ОСОБА_1

Актом № 268403 спеціального дослідження транспортного засобу від 24.03.2017 року, виготовленим Науково-дослідним бюро судових експертиз «Сантодор» за результатами дослідження ідентифікаційних номерів транспортного засобу ВАЗ 21099, 2008 року випуску, червоного кольору державний номер НОМЕР_1, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу КХС 834232, виданого на імя ОСОБА_2 встановлено, що в наданому на дослідження автомобілі ВАЗ 21099, червоного кольору, номерна деталь - верхня частина опорної чаші амортизатора передньої підвіски з рельєфно-цифровим позначенням Y6D2338 (2005 року випуску), по периметру перезакріплена - вварена газоелектросваркою в кузов автомобіля 2008 року випуску не в заводських умовах. Саме позначення Y6D2338 на момент дослідження не змінювалося та є первинним.

Натомість вказаним актом встановлено, що номер двигуна НОМЕР_2 наданого на дослідження автомобіля ВАЗ 21099, на момент дослідження не змінювався та є первинним.

Відповідно до довідки регіонального сервісного центру в Одеській області Міністерства внутрішніх справ України № 31/15/5141-1092 від 30.03.2017 року, згідно бази даних АІС «Автомобіль» МВС України в Одеській області та національної автоматизованої інформаційної системи МВС України, двигун № НОМЕР_3 належить до зареєстрованого за ПАТ «ПМК №15 «Дунайводбуд» автомобіля ВАЗ 21099-20, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_5.

Таким чином Актом № 268403 спеціального дослідження транспортного засобу від 24.03.2017 року встановлено заміну номера кузову автомобіля ВАЗ 21099, 2008 року випуску, що належить ПАТ «ПМК №15 «Дунайводбуд» на номер кузова автомобіля ВАЗ 21099, 2005 року випуску.

Наведене вище свідчить про те, що у володінні ОСОБА_1 перебуває авто, котре вибуло з володіння поза волею власника, викрадений у ОСОБА_3 автомобіль належний на праві власності ВАТ «ПМК №15 «Дунайводбуд» та який наразі має номер кузову Y6D2338 та державний номер НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно до статті 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Відповідно до ст. 387 ЦК України, яка є підставою позову, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до положень ст.388 ЦК України власник майна має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій ст. 388 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, яка також є підставою позову, якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При розгляді спорів про витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння необхідно враховувати, що позивачем за таким позовом може бути власник майна (фізичні, юридичні особи, держава і територіальні громади в особі уповноважених ними органів), який на момент подання позову не володіє цим майном, а також особа, яка хоча і не є власником, але в якої майно перебувало у володінні за законом або договором, зокрема на підставі цивільно-правових договорів (зберігання, майнового найму тощо), в оперативному управлінні, на праві повного господарського відання, а також на інших підставах, встановлених законом. Відповідачем у справах цієї категорії є особа, яка на момент подання позову фактично володіє майном без підстав, передбачених законом, адміністративним актом чи договором. Позов про витребування майна від особи, у незаконному володінні якої це майно перебувало, але в якої його на момент розгляду справи в суді немає, не підлягає задоволенню, що не виключає можливості стягнення з цієї особи відшкодування завданих збитків, якщо про це заявлено вимогу. Незаконним володільцем може бути і добросовісний, і недобросовісний набувач.

Добросовісним набувачем є особа, яка не знала і не могла знати про те, що майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати.

Недобросовісний набувач, навпаки, на момент здійснення угоди про відчуження спірного майна знав або міг знати, що річ відчужується особою, якій вона не належить і який на її відчуження не має права.

Від недобросовісного набувача майно може бути витребувано в будь-якому випадку. Від добросовісного лише в передбачених законом випадках (ст. 388 ЦК), а саме: у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом; у всіх випадках добросовісного заволодіння річчю на підставі безвідплатного договору з особою, яка не мала права на її відчуження.

У разі відчуження майна за відплатним договором відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК власник має право витребувати це майно від добросовісного набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі (пункти 1-3 зазначеної норми). Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача.

Під час розгляду вимог про витребування майна у його набувача мають бути враховані всі умови, передбачені ст. 388 ЦК(постанова Верховного Суду України від 6 грудня 2010 р., справа № 3-13гс10).

Відповідно до ч. 1ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

З огляду на це суд вважає, що договори купівлі-продажу спірного транспортного засобу, є недійсним в розумінні ч.1 ст. 215 ЦК України.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.22 постанови №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України звернутись до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.387, ч.1 ст. 396 ЦК України власник або особа, яка має речове право на чуже майно (користувач), мають право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Основною метою цієї статті є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції», «Новоселецький проти України» та «Федоренко проти України»). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Також Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства та знаходять засоби для їх вирішення (наприклад, рішення у справах «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»). Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов'язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості.

Суд вважає, що ці обставини є додатковою підставою для задоволення позову в повному обсязі.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Щодо вирішення питання щодо розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що понесені позивачем витрати в розмірі по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідачів, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню виплати по оплаті суми судового збору у розмірі 1600 грн.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову Публічного акціонерного товариства «Пересувна механізована колона 15 «Дунайводбуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування майна.

На підставі викладеного, керуючись, ст.3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 258-259, 263-268, 273, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства «Пересувна механізована колона 15 «Дунайводбуд» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про витребування майна задовольнити.

Витребувати від ОСОБА_1 автомобіль ВАЗ 21099, державний номер НОМЕР_1, номер кузову Y6D2338 та повернути його власнику Публічному акціонерному товариству «Пересувна механізована колона 15 «Дунайводбуд» .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Пересувна механізована колона 15 «Дунайводбуд» суму понесених витрат на оплату судового збору у розмірі 1600,00 (одна тисяча шістсот гривень 00 копійок) грн.

Заочне рішення суду може бути переглянуте за заявою відповідачів, які не приймали участі при розгляді справи, поданої протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги через Приморський районний суду міста Одеси протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення суду набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя

22 травня 2018 року