Справа № 127/2-2177/2005
Провадження 4-с/127/6/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Качанюк О.В.,

заявника ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся ОСОБА_1 із скаргою на бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3.

Ухвалою суду від 31.01.2018 року вищевказану скаргу було залишено без руху і заявнику надано строк на усунення недоліків.

На виконання вимог ухвали суду заявником, зокрема, було надано скаргу в новій редакції.

Скарга мотивована тим, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.07.2005 року у справі № 2-2177, з урахуванням ухвали суду у цій справі про розяснення рішення від 04.07.2005 року, зобовязано ДВС у Печерському районі м. Києва негайно вчинити виконавчі дії щодо виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. Постановою державного виконавця № 512/2 від 09.09.2005 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці. Надалі виконавче провадження неодноразово зупинялось, закінчувалось і відновлювалось державним виконавцем. Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 23.04.2012 року, що набрала законної сили, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 30.12.2011 року та зобовязано негайно і в примусовому порядку вчинити дії. Проте, до цього часу, як стало відомо заявнику 29.01.2018 року, при незакінченому розгляді його скарги на постанову державного виконавця ІПВР Департаменту ДВС МЮУ ОСОБА_4 від 09.11.2017 року щодо закінчення виконання виконавчого листа № 4-с-84-2011 щодо зобовязання Відділу ПВР ГТУЮ у м. Києві виконати виконавчий лист № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, постанови про відновлення виконавчого провадження на підставі ухвали суду від 23.04.2012 року немає. В цей же день, 29.01.2018 року заявнику стало відомо від ГТУЮ у м. Києві, що виконавчі дії не проводяться. Заявник вважає бездіяльність та тяганину головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 з невжиття негайних і примусових виконавчих дій для виконання рішення суду протиправними, які порушують його права та законні інтереси захищені судовим рішенням. Виконання цього рішення напряму стосується виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року, де ОСОБА_1 є одним із заявників і Суд зобовязав державу виконати рішення ЄСПЛ в 3-х місячний термін. Таким чином, саме при протиправній бездіяльності і тяганині державного виконавця стало результатом того, що рішення суду не виконується близько 12-ти років, бо перебуває на виконанні у Відділі з 2005 року. Вже пять разів місцевими судами м. Вінниці визнавалась протиправною бездіяльність або незаконними дії державного виконавця.

Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання бездіяльності головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 при виконанні виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, протиправною та зобовязання її усунути порушення прав ОСОБА_1 і негайно вчинити виконавчі дії з виконання цього виконавчого листа, в десятиденний строк повідомивши суд і його про виконання. Також, заявник просить суд постановити окрему ухвалу в адресу Мінюсту про тяганину і неналежне виконання (12-13 років) рішень Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року, від 04.07.2005 року, як складової і невідємної частини рішення ЄСПЛ від 17.10.2014 року, що нанесло і продовжує наносити збитки бюджету держави у вигляді предявлених ним законних вимог при порушення трудових прав для виконання рішення ЄСПЛ.

Ухвалою суду від 07.02.2018 року судом було прийнято скаргу ОСОБА_1 до розгляду, призначено судове засідання, в частині запропоновано та в частині зобовязано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 вчинити необхідні дії для своєчасного, всебічного, повного та обєктивного встановлення всіх обставин справи.

Вищевказане судове рішення державним виконавцем залишено без належного реагування.

Ухвалою суду від 13.02.2018 року до участі у справі в якості заінтересованої особи було залучено боржника - Печерський районний відділ державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві, якому запропоновано було надати суду: свої пояснення чи заперечення, відповідні належним чином засвідчені докази та повідомити суд про них до або під час судового засідання.

Печерським районним відділом державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві вищевказане судове рішення залишено без належного реагування.

ОСОБА_2 державний виконавець ВПВР УДВС ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 та представник боржника - Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального управління юстиції у місті Києві в судове засідання не зявились, хоча про дату, час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Про причини неявки суду не повідомлено.

Суд, враховуючи думку заявника та положення ст. 223 та ч. 2 ст. 450 ЦПК України, ухвалив провести розгляд справи у відсутність державного виконавця та боржника (ухвала суду постановлена не виходячи до нарадчої кімнати та занесена до протоколу судового засідання).

У судовому засіданні заявник підтримав свої вимоги і просив їх задовольнити, аргументуючи мотивами, викладеними в скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 449 ЦПК України скаргу може бути подано до суду: у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Судом при прийнятті до розгляду даної скарги було враховано, що право на звернення до суду є строковим, однак не завжди державний виконавець здійснює передбачену відповідним законом дію або приймає постанову у виконавчому провадженні у визначений строк. У такому разі слід керуватися тим, чи зазначений в законі строк здійснення певної дії державним виконавцем, чи ні. Якщо ж обов'язок державного виконавця здійснити певну дію прямо передбачено законом, але строки її вчинення не зазначені, то бездіяльність державного виконавця може бути оскаржена в будь-який час, коли особа прийде до висновку, що ця бездіяльність порушує її права чи свободи, оскільки правопорушення є триваючим.

Тому, при вирішенні питання про прийняття скарги до розгляду, судом звернуто увагу на те, що пропуск строків звернення до суду із скаргою, які визначаються як процесуальні строки, не є підставою для відмови у прийнятті скарги, оскільки вони можуть бути поновлені судом за наявності поважних причин і на них поширюються правила ст. 127 ЦПК України.

Заявником було подано клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду із скаргою, яке, зокрема, мотивоване тим, що лише 29.01.2018 року заявник дізнався про відсутність будь-яких дій направлених саме на виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці.

З матеріалів справи чітко не вбачається вчинення держаним виконавцем відповідних дій спрямованих на виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці. Однак, враховуючи знищення матеріалів вищевказаного виконавчого провадження, хоча ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 23.04.2012 року, зокрема, було скасовано постанову від 30.12.2011 року ВП № 2701885 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, як незаконну і зобовязано посадових осіб ОСОБА_2 управління юстиції у м. Києві негайно і в примусовому порядку виконати даний виконавчий документ, і відсутність доказів які б свідчили про виконання цього судового рішення і, відповідно, виконавчого документа, бездіяльність в ході якого є предметом оскарження в даній справі, судом прийнято до уваги повідомлення заявника про те, що йому не відомо про вчинення держаним виконавцем відповідних дій направлених на виконання судового рішення, а також те, що правопорушення є триваючим.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності виконавців.

В судовому засіданні, заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в даному випадку, законом передбачено право на оскарження бездіяльності державного виконавця протягом десяти днів саме з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи, оскільки правопорушення є триваючим, а тому заявником строк звернення до суду із скаргою не пропущено.

Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.07.2005 року по справі № 2-2177/2005, яке набрало законної сили 05.08.2005 року, було визнано неправомірними дії і бездіяльність ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві по виконанню виконавчого листа № 2/200 від 27.05.2004 року, виданого Замостянським районним судом м. Вінниці на підставі рішення суду від 01.03.2004 року і ухвали Замостянського районного суду м. Вінниці від 19.05.2005 року про розяснення ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві резолютивної частини рішення в частині зміни дати наказу і повного розрахунку; зобовязано ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві негайно виконати рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року в частині видачі наказу зі зміненою датою звільнення ОСОБА_1 і проведення з ним повного розрахунку відповідно до норм ст. 47 КЗпП України і Закону України «Про виконавче провадження». (а.с. 3)

09.09.2005 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень відділу ДВС Київського міського управління юстиції ОСОБА_5 було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці. (а.с. 42)

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 23.11.2006 року, яка набрала законної сили 29.11.2006 року, визнано дії та бездіяльність відділу примусового виконання рішень ДВС м. Києва щодо виконання виконавчого листа № 2-2177 за 2005 рік, виданого Замостянським районним судом м. Вінниці і ухвал цього суду від 22.05.2006 року, від 08.06.2006 року, від 21.09.2006 року, від 10.10.2006 року неправомірними; постанову примусового виконання рішень ДВС м. Києва від 25.09.2006 року № 170/2 скасовано як незаконну; зобовязано відділ примусового виконання рішень ДВС м. Києва негайно і в примусовому порядку виконати виконавчий лист № 2-2177 за 2005 рік, виданий Замостянським районним судом м. Вінниці, в частині зобовязань ДАК «Укрресурси» змінити дату наказу № 25-а-к від 07.03.2002 року про звільнення ОСОБА_1, виданого на виконання рішення цього суду від 25.01.2001 року та провести з ним повний розрахунок згідно ст. 47 КЗпП України та Закону України «Про виконавче провадження» і ухвал Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.05.2006 року, від 08.06.2006 року, від 21.09.2006 року, від 10.10.2006 року. (а.с. 19)

Ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.10.2009 року, яка набрала законної сили 28.10.2009 року, було змінено спосіб та порядок виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 04.07.2005 року. (а.с. 7)

01.06.2011 року Замостянським районним судом м. Вінниці було визнано бездіяльність і тяганину головного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень ОСОБА_2 управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 щодо виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці; зобовязано підрозділ примусового виконання рішень ОСОБА_2 управління юстиції у м. Києві негайно і в примусовому порядку виконати виконавчий лист № 2-2177, виданий 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці. Ухвала суду набрала законної сили 07.06.2011 року. (а.с. 21)

23.04.2012 року Замостянським районним судом м. Вінниці було визнано бездіяльність головного державного виконавця Головного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 щодо виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці в частині не проведення повного розрахунку відповідно до норм ст. 47 КЗпП України з ОСОБА_1 у відповідності до рішення суду та виконавчого листа неправомірною, а постанову від 30.12.2011 року ВП № 2701885 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, скасовано як незаконну; зобовязано посадових осіб ОСОБА_2 управління юстиції у м. Києві негайно і в примусовому порядку виконати виконавчий лист № 2-2177, виданий 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, в частині проведення повного розрахунку відповідно до норм ст. 47 КЗпП України з ОСОБА_1 у відповідності до рішення суду та виконавчого листа. Ухвала суду набрала законної сили 10.05.2012 року. (а.с. 10-12)

Отже, з матеріалів справи вбачаються неодноразові звернення ОСОБА_1 до суду із скаргами на дії державних виконавців в ході виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, і численні визнання бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення.

Також, судом встановлено, що фактично не виконання саме рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року породило численні звернення ОСОБА_1 до суду із скаргами на дії та бездіяльність державних виконавців ДВС. В свою чергу, внаслідок ухвалення судових рішень про задоволення таких скарг, судом ОСОБА_1 видавались виконавчі документи на виконання вже цих судових рішень.

Ухвалою суду від 07.02.2018 року на підставі ч. 4 ст. 81 ЦПК України було зобовязано головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 надати відповідні докази вчинення дій щодо виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, або наявності певної події. Також, судом було розяснено державному виконавцю, що у разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

В звязку з невиконанням державним виконавцем Магдою С.Г. вищевказаної вимоги, ухвалою суду від 13.02.2018 року з Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві судом було витребувано належним чином засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці. Витребувані докази було зобовязано направити безпосередньо на адресу суду до 23.02.2018 року.

Ухвала суду від 13.02.2018 року не була виконана Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві в строк, встановлений судом. Однак, 26.02.2018 року на електронну адресу суду надійшло повідомлення від ДВС, адресоване судді Борисюк І.Е. по даній справі. При огляді доданих до повідомлення матеріалів, судом було встановлено, що вони направлені на виконання ухвали суду від 06.12.2017 року по іншій справі справі № 127/2-200/2004, яка перебувала в провадженні іншого судді. (а.с. 19-86) 01.03.2018 року на адресу суду надійшли матеріали на виконання вимог ухвали суду від 13.02.2018 року по даній справі. Так, Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві повідомлено суду, що згідно акту від 27.02.2015 року, виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа Замостянського районного суду м. Вінниці від 07.07.2005 року у справі № 2-2177 знищено через закінчення строків зберігання, тому надати засвідчену копію матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, не виявляється можливим. (а.с. 94-106)

Згідно п. 9.9. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 № 2274/5, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Обчислення строків зберігання документів проводиться з 1 січня року, який іде за роком завершення їх діловодством. Таким чином, обчислення строку зберігання завершеного у 2011 році виконавчого провадження, починається з 1 січня 2015 року та закінчується 31 грудня останнього року його зберігання. У тому разі, коли органу державної виконавчої служби повідомлено про проведення слідчих дій або розгляд у суді справи, до якої можуть бути залучені документи виконавчого провадження, або про направлення заяви до Європейського суду з прав людини щодо оскарження дій (бездіяльності) державного виконавця та інших посадових осіб органу державної виконавчої служби по виконанню рішення суду чи іншого органу (посадової особи) або відмови у здійсненні передбачених Законом дій, виконавче провадження, яке було передано на зберігання, підлягає поверненню державному виконавцю та може бути знищено лише після прийняття рішення по відповідній справі. При цьому в реєстрі завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, здавальному описі (завершених виконавчих проваджень), Журналі обліку виконавчих проваджень, переданих державному виконавцеві, робиться відповідна позначка про повернення виконавчого провадження державному виконавцеві.

Завершені виконавчі провадження включаються в акт про вилучення виконавчих проваджень для знищення (додаток 17), якщо передбачений для них строк зберігання закінчився до 1 січня року, в якому складений акт, відповідно до п. 9.10. Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 № 2274/5.

Згідно акту про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 27.02.2015 року, комісією було проведено відбір завершених у 2011 році через закінчення строків їх зберігання, та таких, що не мають науково-історичної цінності і втратили практичне значення. До переліку таких виконавчих проваджень включено й виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 23.04.2012 року вищевказане виконавче провадження не було завершене, оскільки ухвалою Замостянського районного суду м. Вінниці від 23.04.2012 року, зокрема, було скасовано постанову від 30.12.2011 року ВП № 2701885 про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці як незаконну і зобовязано посадових осіб ОСОБА_2 управління юстиції у м. Києві негайно і в примусовому порядку виконати даний виконавчий документ. (а.с. 10-12)

02.10.2015 року Вінницьким міським судом Вінницької області було постановлено ухвалу про розяснення рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року, яка набрала законної сили 08.10.2015 року. (а.с. 131-132)

Також, Вінницьким міським судом Вінницької області 17.02.2017 року та 19.05.2017 року видано виконавчі листи за судовими рішеннями, якими зокрема, встановлено невиконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. (а.с. 133-134)

Таким чином, вищевказане виконавче провадження не підлягало знищенню 27.02.2015 року, як завершене у 2011 році.

Крім того, рішенням Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року (справа «ОСОБА_1 та інші проти України» (CASE OF YAVOROVENKO AND OTHERS v. UKRAINE) заява № 25663/02), де ОСОБА_1 є одним із заявників, було встановлено зокрема, що рішення, ухвалені на користь заявників, не були виконані у належний час, відповідальність за що несуть державні органи. З огляду на свою усталену практику з цього питання (див. рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_6 проти України», заява № 40450/04, п. п. 56-58 і 66-70) Суд дійшов висновку і постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу у зв'язку з тривалим невиконанням рішень, ухвалених на користь заявників. Суд також дійшов висновку і постановив, що було порушення статті 13 Конвенції у зв'язку з тим, що заявники не мали ефективного засобу юридичного захисту для відшкодування шкоди, завданої таким невиконанням. Суд постановив, що: (a) упродовж трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню, та виплатити по 2 000 (дві тисячі) євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку (за винятком пані ОСОБА_7, заявниці з числа заявників за заявою № 54769/08, а за заявою № 18330/05 тільки першому заявникові ТОВ «Галон») відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу; (b) із закінченням зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на цю суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Згідно із Додатком до вищевказаного рішення Європейського суду з прав людини, одним із судових рішень, що підлягає виконанню, є рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року, неналежне виконання якого стало наслідком ухвалення 04.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці рішення, за яким було видано виконавчий документ, бездіяльність в ході якого є предметом оскарження в даній справі.

Згідно ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до Конституції України, ч. 1 та ч. 2 ст. 14 ЦПК України (в редакції чинній на час ухвалення судового рішення на підставі якого було видано виконавчий документ, в ході виконання якого бездіяльність є предметом оскарження у даній справі) та ч. 1 та ч. 2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час необхідності вчинення виконавчих дій) та ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» (в редакціях чинних на час необхідності вчинення виконавчих дій) державний виконавець зобов'язаний був використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України.

Згідно ч. 1 - ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час необхідності вчинення виконавчих дій) після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження. У разі невиконання зазначених вимог без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення. Якщо рішення не виконано і виконання може бути проведено без участі боржника, державний виконавець організовує виконання відповідно до повноважень, наданих йому законом, та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом. При цьому на боржника повторно накладається штраф у порядку, встановленому статтею 89 цього Закону. У разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

Так, згідно з положеннями ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час необхідності вчинення виконавчих дій) за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою чи за заявою сторін, має право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання, а також про встановлення або зміну способу і порядку виконання.

Можливість виконавця при здійсненні виконавчого провадження звернутися до органу, який видав виконавчий документ, за розясненням рішення, із заявою про видачу дубліката виконавчого документа, порушувати клопотання про встановлення чи зміну порядку і способу виконання рішення, відстрочку та розстрочку виконання рішення суду була передбачена, також, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час необхідності вчинення виконавчих дій).

В звязку із неправомірним знищенням Відділом примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві 27.02.2015 року матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, наразі суду неможливо встановити чи здійснені виконавцем заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання судового рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і вищевказаними положеннями Закону України «Про виконавче провадження».

Однак, судом прийнято до уваги, що постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 29.06.2017 року у справі № 802/2272/16-а, яка набрала законної сили згідно ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 04.10.2017 року, визнано протиправною бездіяльність Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини щодо нездійснення координації роботи виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «ОСОБА_1 та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. Зобов'язано Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини здійснити координацію виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «ОСОБА_1 та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. В ході розгляду справи № 802/2272/16-а судом встановлено, що: в матеріалах справи наявні постанова про відновлення виконавчого провадження ВП № 49014939 від 25.04.2017 року про зобовязання ДАК «Укрресурси» змінити дату наказу про звільнення ОСОБА_1 та провести з ним повний розрахунок та постанова про відкриття виконавчого провадження від 29.03.2017 року ВП № 53654408 щодо завершення виконання рішення Європейського суду у справі «ОСОБА_1 та інші проти України» у справі № 25663/02 в невиконаній частині рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року; вказані обставини свідчать про те, що Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини не вживаються заходи щодо координації роботи виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року у справі «ОСОБА_1 та інші проти України» в частині виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. (а.с. 118-125)

Також, судом прийнято до уваги, що постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.12.2017 року по праві № 802/292/17-а було встановлено, що під час виконання рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року (справа «ОСОБА_1 та інші проти України» (CASE OF YAVOROVENKO AND OTHERS v. UKRAINE) заява № 25663/02), його не було належним чином виконано, зокрема не було вжито всіх заходів індивідуального характеру, а саме здійснено видачу трудової книжки ОСОБА_1 з порушенням порядку внесення до неї відповідних записів про звільнення та дати її видачі, крім того не перевірено виконання у повному розмірі Рішення в частині виплати суми заборгованості з урахування фактичної дати звільнення та дати видачі трудової книжки. Даною постановою суд визнав протиправною постанову головного державного виконавця Департаменту ДВС від 24.01.2017 року про закінчення виконавчого провадження згідно виконавчого листа № 802/3745/15-а. (а.с. 22-28)

Крім того, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.01.2017 року, яка набрала законної сили 27.02.2017 року згідно ухвали апеляційного суду Вінницької області, було встановлено, що рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року не виконано в частині повного розрахунку та приведення у відповідність дати наказу про звільнення ОСОБА_1 з посади. Даним судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність державного виконавця Печерського райвідділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_8 при виконанні рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року і зобовязано її негайно вжити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, по виконанню рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. (а.с. 135-137)

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.01.2018 року по справі № 127/2-200/2004, яка набрала законної сили 30.01.2018 року, було встановлено, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у м. Києві з 29.03.2017 року перебувало виконавче провадження 53654408 з виконання виконавчого листа № 127/2-200/2004, виданого 17.02.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області, про зобовязання державного виконавця Печерського райвідділу ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_8 негайно вжити дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема, по виконанню рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. Також, судом, зокрема, встановлено, що: за виконавчим листом було зобовязано державного виконавця Заєць Т.І. направити до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України і Секретаріату Урядового уповноваженого у справах Європейського суду з прав людини інформацію про виконання даного рішення суду і інформацію про зведене виконавче провадження № 51119621 для завершення виконання рішення ЄСПЛ від 17.07.2014 року у справі № 25663/02 в невиконаній частині рішення Замостянського райсуду м. Вінниці від 01.03.2004 року; у виконавчому провадженні 53654408 відсутні відомості щодо виконання рішення в цій частині, а державним виконавцем Бялим М.Г. не вжито заходів щодо належного виконання. Так, вищевказаним судовим рішенням було визнано дії державного виконавця щодо закриття виконавчого провадження № 53654408 при виконанні виконавчого листа № 127/2-200/2004, виданого 17.02.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області, неправомірними; скасовано постанову державного виконавця відділу ПВР УДВС ГТУЮ у м. Києві ОСОБА_9 від 11.10.2017 року про закінчення виконавчого провадження 53654408 і зобовязано начальника УДВС ГТУЮ у м. Києві вжити заходи контролю у виконавчому провадженні № 53654408 щодо виконання виконавчого листа № 127/2-200/2004, виданого 17.02.2017 року Вінницьким міським судом Вінницької області. (а.с. 115-117)

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Окрім того, судом прийнято до уваги, що під час судового розгляду даної цивільної справи не було спростовано обставини, які встановлені вищевказаними судовими рішеннями, а судом не встановлено, що обставини у справі, що розглядається є інакшими, ніж встановлені під час розгляду вищезазначеної справи.

Відповідно, враховуючи вищевказані судові рішення, які набрали законної сили і є обовязковими до виконання, суд приходить до висновку, що виконавчий документ, бездіяльність в ході виконання якого є предметом оскарження в даній справі, станом на 2011 рік (завершення виконавчого провадження), станом на 27.02.2015 року (знищення виконавчого провадження) і станом на час звернення заявника до суду із скаргою, виконаний не був.

Тому, з урахуванням наведеного вище та враховуючи рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року (справа «ОСОБА_1 та інші проти України» (CASE OF YAVOROVENKO AND OTHERS v. UKRAINE) заява № 25663/02) суд прийшов до висновку, що державний виконавець не здійснив необхідних заходів щодо примусового виконання судового рішень, станом на день розгляду даної скарги судове рішення не виконано.

З огляду на вищевикладене, неправомірне знищення матеріалів виконавчого провадження фактично є відмовою у виконанні судового рішення.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі «ОСОБА_6 проти України» (заява № 40450/04) встановив, що право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обовязкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy), [GC], N 22774/93, п. 66, ECHR 1999-V). У такому самому контексті відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу до Конвенції Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Войтенко проти України» (Voytenko v. Ukraine) від 29 червня 2004 року, п. 53). Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції прав людини та основоположних свобод (рішення у справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR 2002-III). Якщо йдеться сааме про справи стосовно тривалості проваджень, найефективнішим рішенням є запровадження засобу, який би прискорював провадження і не допускав би надмірно тривалого провадження у справі (рішення у справі «Скордіно проти Італії» (№ 1) (Scordino v. Italy) (no. 1) [GC], № 36813/97, п. 183, ECHR 2006-...). Так само й у справах про невиконання судових рішень будь-який засіб юридичного захисту, який дозволяє запобігти порушенню шляхом забезпечення вчасного виконання рішення, є в принципі найціннішим. Однак, якщо судове рішення винесене проти держави і на користь фізичної особи, від такої особи в принципі не слід вимагати використання таких засобів (рішення у справі «Метаксас проти Греції», п. 19): тягар виконання такого рішення покладається головним чином на органи влади, яким слід використати всі засоби, передбачені в національній правовій системі, щоб прискорити процес виконання рішення і не допустити таким чином порушення Конвенції Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення у справі Акашева, пп. 21-22). Суд постановив, що мало місце порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу Конвенції; порушення статті 13 Конвенції. Також, Суд постановив, що зазначені вище порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв'язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.

12.10.2017 року ОСОБА_10 Європейського Суду з прав людини розглянула справу «Бурмич та інші проти України» ((Burmych and others v. Ukraine) (заява № 46852/13 та ін., зокрема заяви ОСОБА_1М.)) щодо тривалого невиконання рішень українських судів. (а.с. 112-114) Суд наголосив, що з часу пілотного рішення у справі ОСОБА_6 Україна не зробила нічого, аби вирішити проблему кількість подібних скарг до ЄСПЛ лише зросла. Суд відзначив, що він вже виконав свою роль у цій справі, а саме: ідентифікував системну проблему, констатував порушення права на справедливий суд і надав вказівки щодо заходів, які слід прийняти Україні. Суд не вбачає своєї подальшої ролі у вирішенні питання, а повторення тих самих висновків ЄСПЛ у тисячах подібних справ не вирішить проблему. ЄСПЛ прийняв революційне рішення і, не розглядаючи 12 143 справи, передав їх до Комітету Міністрів, аби останній разом із Урядом України знайшли вирішення цієї системної проблеми. Всі нові скарги до ЄСПЛ з цього питання будуть одразу передаватися до Комітету Міністрів. Суд повторив, що держава Україна залишається зобовязаною виконати рішення національних судів, які залишаються обовязковими до виконання.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Застосування судами при розгляді справ Конвенції прав людини та основоположних свобод та практики Європейського Суду як джерела права передбачене ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невідємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Також, Конституційний Суд України неодноразово звертав увагу, що право на виконання судового рішення є складовою права на справедливий судовий захист.

Крім того, виконання судових рішень це заключна стадія цивільного процесу, а саме заключний етап у процесі реалізації захисту цивільних прав, у цьому разі порушених прав ОСОБА_1, а згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини для визначення розумного строку розгляду справи включається період з надходження до суду заяви й закінчується виконанням судового рішення. Отже, завданням ДВС є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом, тому перевірка вчинених таких дій державним виконавцем є фактично перевіркою дотримання положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду й належного виконання судового рішення.

На вище викладене, також, звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Постанові Пленуму від 21.12.2012 року № 16 «Про узагальнення судової практики розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі» (узагальнення судової практики).

Згідно ст. 3 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» діяльність, зокрема, органів державної виконавчої служби, повинна здійснюватись з дотриманням принципів: верховенства права; законності; незалежності; справедливості, неупередженості та обєктивності; обовязковості виконання рішень; диспозитивності; гласності та відкритості виконавчого провадження та його фіксування технічними засобами; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями. Державний виконавець повинен здійснювати свою професійну діяльність сумлінно, не розголошувати в будь-який спосіб професійну таємницю, поважати інтереси стягувачів, боржників, третіх осіб, не принижувати їхню гідність .

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи невиконання головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 ухвали суду від 07.02.2018 року, ненадання нею доказів вчинення дій щодо виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, або наявності певної події, суд на підставі ч. 4 ст. 84 ЦПК України визнає обставину невчинення відповідних дій державним виконавцем встановленою.

Згідно ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Суд, оцінивши відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що скарга ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 є обґрунтованою. Тому, суд визнає бездіяльність державного виконавця з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, неправомірною.

Нездійснення посадовою особою та/або виконавцем своїх обовязків, покладених на нього законом, не повинно будь-яким чином призводити до порушення чи обмеження прав субєктів права на оскарження його незаконних дій.

Однак, щодо зобов'язання державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби усунути порушення (поновити порушене право заявника), то суд прийшов до висновку, що рішенням Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року (справа «ОСОБА_1 та інші проти України» (CASE OF YAVOROVENKO AND OTHERS v. UKRAINE) заява № 25663/02) остаточно вирішено питання щодо усунення порушень прав заявника (поновлення порушеного права), зважаючи на те, що виконавче провадження, бездіяльність в ході якого є предметом оскарження у даній справі, було відкрито внаслідок ухвалення судового рішення щодо бездіяльності державного виконавця саме з виконання рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року. Таким чином, Судом вже визначено спосіб поновлення порушеного права заявника і зобовязано усунути порушення цих прав шляхом: упродовж трьох місяців держава Україна має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які підлягають виконанню (зокрема рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року), та виплатити по 2 000 (дві тисячі) євро кожному із заявників (або його правонаступникам), наведених у Додатку (зокрема ОСОБА_1М.) відшкодування матеріальної і моральної шкоди та компенсації судових та інших витрат плюс будь-які податки, що можуть нараховуватись заявникам на вищезазначені суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави Україна за курсом на день здійснення платежу. Таким чином, державу Україна зобовязано виконати, зокрема, рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 01.03.2004 року, яке залишається обовязковим до виконання, тим самим усунувши порушення (поновивши порушене право заявника). За невиконання чи неналежне виконання рішення Європейського суду з прав людини винні службові особи, до повноважень яких належить це виконання, несуть адміністративну, цивільну або кримінальну відповідальність, передбачену законами України. Тому, суд не вбачає необхідності застосування повторно та/або додатково способу поновлення порушеного права заявника, зважаючи на наявність рішення Європейського суду з прав людини від 17.07.2014 року (справа «ОСОБА_1 та інші проти України» (CASE OF YAVOROVENKO AND OTHERS v. UKRAINE)). Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» остаточне рішення Європейського суду з прав людини є обовязковим для виконання Україною відповідно до ст. 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо вимог заявника в частині зобовязання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 негайно вчинити виконавчі дії з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, то суд приходить до висновку про відмову в задоволенні цієї частини вимог, враховуючи вищевикладене та необґрунтованість такої вимоги. Статтею 430 ЦПК Україні чітко визначено випадки у яких суд допускає до негайного виконання судові рішення, а строки здійснення виконавчого провадження визначені Законом України «Про виконавче провадження».

При цьому, суд приймає до уваги позицію Верховного Суду України, висвітлену в п. 7 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26.12.2003 року та позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висвітлену в п. 18 Постанови Пленуму «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» № 6 від 07.02.2014 року (із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 03.06.2016) і в узагальненні від 28.01.2013 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення у цивільній справі».

Про виконання даної ухвали суду Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві має повідомити Вінницький міський суд Вінницької області та заявника ОСОБА_1 не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання, відповідно до ч. 1 ст. 453 ЦПК України.

Щодо постановлення судом окремої ухвали, то суд звертає увагу заявника на те, що окрема ухвала суду це процесуальний засіб судового впливу на виявлені під час судового розгляду порушення законодавства, а тому це питання не розглядається як вимога заявника.

Судом не встановлено понесення судових витрат у звязку з розглядом цієї скарги.

На підставі викладеного та керуючись Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 1, ч. 1 ст. 6, ч. 1 та ч. 3 ст. 11, ст. 36, ч. 1 ч. 3 ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на час необхідності вчинення виконавчих дій), ст. 7 Закону України «Про державну виконавчу службу» (в редакції чинній на час необхідності вчинення виконавчих дій), Порядком роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 25.12.2008 № 2274/5, Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», ст.ст. 1, ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 4, 5, 10-13, 18, 23, 76-84, 89, 95, 133, 229, 258-261, 263, 265, 268, 353, 354, 430, 447-453 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Скаргу задовольнити частково.

Визнати бездіяльність головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці, неправомірною.

В задоволенні вимог в частині зобовязання головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві ОСОБА_3 негайно вчинити виконавчі дії з виконання виконавчого листа № 2-2177, виданого 07.07.2005 року Замостянським районним судом м. Вінниці відмовити.

Про виконання даної ухвали Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби ОСОБА_2 територіального управління юстиції у м. Києві повідомити Вінницький міський суд Вінницької області та заявника ОСОБА_1 не пізніше ніж у десятиденний строк з дня її одержання.

Ухвала суду може бути оскаржена протягом пятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області до апеляційного суду Вінницької області.

Повний текст ухвали суду складено 16.03.2018 року.

Суддя: