Справа №488/2798/17 29.05.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 488/2798/17
Номер провадження 22-ц/784/747/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

29 травня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Галущенка О.І., Лисенка П.П.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

представника особи, яка подала апеляційну скаргу ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» рішення, яке ухвалено Корабельним районним судом міста Миколаєва під головуванням судді Лазаревої Г.М., в приміщенні того ж суду 28 листопада 2017 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно,

УСТАНОВИЛА:

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 02 серпня 2014 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Разом з тим, сімейні стосунки між сторонами не склалися та позивач планує звернутися із позовом про розірвання шлюбу, але між подружжям існує спір щодо нерухомого майна.

Так, у період шлюбу сторонами придбана у власність квартира АДРЕСА_1, право власності на яку зареєстровано за відповідачем.

Втім, вищевказану квартиру було придбано за особисті кошти ОСОБА_2 які їй подарував батько.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Відповідач в суді першої інстанції надав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав та проти їх задоволення не заперечував.

Рішенням Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 листопада 2017 позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування судового збору 1 300 грн. 17 коп.

Товариство з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» (далі ТОВ МП «Термінал-УХЗС»), яке не брало участі у справі, але вважало, що суд вирішив питання про його права, подало апеляційну скаргу на судове рішення, в якій посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач ОСОБА_2 не довела, що спірна квартира придбана виключно за її особисті кошти.

Також зазначено, що оскаржуване судове рішення впливає на законні інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, виходячи з наступного.

Так, 27 лютого 2017 року ТОВ МП «Термінал-УХЗС» було визнано потерпілим у кримінальному провадженні. Того ж дня, підприємством заявлено цивільний позов в розмірі 2 636 040 грн. 18 коп. Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 28 липня 2017 року, з метою забезпечення цивільного позову, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, але ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 23 лютого 2018 року вищевказаний арешт скасовано з посиланням на обставини, встановлені судовим рішенням від 28 листопада 2017 року.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 придбала спірну квартиру за кошти, які належали їй особисто, тому зазначена квартира є особистою власністю останньою, відповідно до вимог п.3 ч.1 ст.57 СК України.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції не погоджується, з огляду на таке.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За змістом статей 3,60,63,70,74 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року в справі № 6-843цс17, конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

За правилами п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У тому разі, якщо майно набувається у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, то воно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Зазначені висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року в справі за № 6-2641цс15.

З матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_5 перебувають у шлюбі з 02 серпня 2014 року, який зареєстрований Галицинівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області про що складено відповідний актовий запис №14 (а.с.5).

Згідно договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області ОСОБА_6, ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_5 придбав квартиру АДРЕСА_2 (стара назва вулиця ОСОБА_3) в місті Миколаєві (а.с.6-7).

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідач є власником квартири №38 в будинку №60-А, що розташований по вулиці Океанівська в місті Миколаєві (а.с.8).

Звертаючись до суду із позовом про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю, ОСОБА_2 вказувала на те, що спірне майно, а саме квартиру №38, що розташована в будинку №60-А по вулиці Океанівська в місті Миколаєві нею набуто за її особисті кошти, подаровані її батьком ще до шлюбу.

Відповідно ч.3 ст.10 ЦПК України (в редакції 2004 року, який діяв на час ухвалення судового рішення) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з вимогами статей 57-60 ЦПК України (в редакції на час розгляду справи та ухвалення судового рішення) засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За положеннями ст.212 ЦПК України (в редакції 2004 року, який діяв на час ухвалення судового рішення) суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналогічні приписи містить ст.89 ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладений на останнього.

Втім, всупереч таким приписам закону ОСОБА_2 не надано жодного доказу на підтвердження того, що на придбання спірної квартири було витрачені її особисті кошти, хоча за приписами ЦПК України, це є її обовязком. Натомість, зі змісту вищевказаного договору купівлі-продажу вбачається, що даний договір посвідчувався за її згодою та будь-яких заперечень чи зауважень з її боку не було (пункт 4 договору).

Також задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції вважав, що визнання відповідачем позову є достатнім, та таким, що не суперечить закону і не порушує права інших осіб.

Разом з тим, районний суд не врахував, що, подаючи відповідний позов про визнання спірної квартири особистою власністю, позивач повинна була довести на підставі належних та допустимих доказів той факт, що спірна квартира купувалася виключно на її особисті кошти, надавши на підтвердження вказаних обставин письмові докази про наявність у неї таких коштів, їх рух під час купівлі спірної квартири в банківських установах тощо, наявність у її батька коштів, які зі слів позивача, їй були передані у подарунок і за допомогою яких також була придбана спірна квартира (договір дарування грошових коштів).

Втім, колегія суддів вважає, що таких достатніх і переконливих доказів на підтвердження обставин, які зазначені в позові, позивач не надала, а ні в суді першої, а ні в суді апеляційної інстанції.

За такого у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 слід відмовити.

Оскільки суд першої інстанції був іншої думки та задовольнив позов, то зазначене слід виправити судовим рішенням апеляційної інстанції.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, у тому числі і щодо порушень прав особи, яка подала апеляційну скаргу, оскільки захід забезпечення позову застосовувався для необхідності гарантування виконання у майбутньому судового рішення у разі задоволення позову, а зміна власника арештованого майна напряму зачіпає права товариства, тому оскаржуване рішення районного суду від 28 листопада 2017 року на підставі ст.376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволені позовних вимог.

Відповідно до ст.141 ЦПК України з позивача на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» слід стягнути 1 950 грн. 26 коп. в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» задовольнити частково.

Рішення Корабельного районного суду міста Миколаєва від 28 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Миколаївське підприємство «Термінал-Укрхарчозбутсировина» 1 950 (одна тисяча девятсот пятдесят) грн. 26 коп. в рахунок відшкодування судового збору, сплаченого за подачу апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: О.І. Галущенко

ОСОБА_8

Повний текст судового рішення

складено 31 травня 2018 року