П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 травня 2018 року м. Рівне

справа № 569/6427/16-ц

провадження № 22-ц/787/903/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), ОСОБА_1, ОСОБА_2

секретар судового засідання: Москалик Т.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_3

відповідачі ОСОБА_4

ОСОБА_5

третя особа Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної

інвентаризації»

представник позивача адвокат ОСОБА_6

представник ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_7

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5, підписану його представником ОСОБА_7 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Харечка С.П. від 14 березня 2018 року, ухваленого в 16 год. 06 хв. в м.Рівне, повний текст якого складено 23 березня 2018 року,

в с т а н о в и в :

23.05.2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу фіктивним та скасування реєстрації права власності.

Позов мотивований тим, що 11.04.2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області за його зверненням було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 відносно ОСОБА_4 за фактом заволодіння чужим майном, або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України. Постановою слідчого від 12.05.2010 року він визнаний потерпілим в кримінальній справі, а постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_4 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 3.02.2011 року (№10791432). Вироком Рівненського міського суду від 25.06.2013 року ОСОБА_4 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі та конфіскації майна. Також вказаним вироком було частково задоволено його цивільний позов до засудженої про стягнення шкоди, стягнуто матеріальну шкоду в сумі 892723 грн. та моральну - 50000 грн. Оскільки ОСОБА_4 достеменно знала і про порушену проти неї справу і про його майнові претензії до неї, вона всілякими заходами намагалася позбутися свого нерухомого майна. Оскільки ж зробити це шляхом укладення нотаріально посвідченого договору вона не могла, ОСОБА_4 12 жовтня 2010 року відчужила виробниче приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул.Курчатова, 36 в м. Рівному ОСОБА_5 шляхом укладення фіктивного договору в простій письмовій формі «заднім числом» з узаконенням його судом. Вважає, що вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фіктивним, а реєстрація права власності на нього підлягає скасуванню.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2018 року договір купівлі продажу нерухомого майна (виробниче приміщення літ. «А-1», загальною площею 559,1 кв.м, за адресою вул. Курчатова, 36 в м. Рівне) укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в простій письмовій формі і датований 12.10.2010 року - визнати недійсним (фіктивним). В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_4 знала про перебування її майна під арештом, який накладений в межах кримінального провадження щодо неї, тому саме з цих підстав нею було укладено договір у письмовій формі, та умисно не повідомлено про зареєстроване обтяження свого представника який брав участь у суді при розгляді справи про визнання договору купівлі - продажу дійсним. Вказані обставини встановлені рішеннями судів, що відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на виробниче приміщення, загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться по вул. Курчатова,36 в м. Рівне було здійснено комунальним підприємством «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації», яке у даній справі є третьою особою, а тому матеріально-правовий спір щодо реєстрації вирішений не може бути.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_5 зазначає, що рішення судом першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що рішенням Рівненського міського суду від 11.04.2011року встановлено, що договір купівлі продажу від 12 жовтня 2010 року укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є дійсним і відбулося виконання його умов, тобто покупець прийняв виробниче приміщення по вул. Курчатова,36 в м. Рівне у власність та сплатив за нього визначені договором суму і в подальшому зареєстрував за собою на нього право власності та відчужив 16.07.2016року ОСОБА_8

Вважає, що оспорюваний договір не містить головної ознаки фіктивності-відсутності наміру створення правових наслідків: переходу права власності на майно.

Доводить про хибність висновку суду про встановлення двома рішеннями судів обставин, що не підлягають зясуванню в даному спорі та відсутність мотивів суду про обставини, які б свідчили про відсутність волі сторін та перехід права власності та правових наслідків правочину, як на ознаки його фіктивності.

Стверджує, що судом невірно було застосовано положення ст.234 ЦК України та позивачем не доведено, що вказаний позов подано на захист порушених прав, оскільки на момент укладення спірного договору ним були заявлені вимоги про відшкодування шкоди ОСОБА_4

Покликається на пропуск ОСОБА_3 строку позовної давності, оскільки він дізнався про наявність спірного договору не пізніше вересня 2011року, що стверджується ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 2.11.2012року.

Просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати, постановити в цій частині нове про відмову та вирішити питання розподілу судових витрат.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважає рішення суду законним та обґрунтованим, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення. Стверджує, що на час укладення спірного договору майно належало ОСОБА_4, що стверджується відповіддю БТІ на запит слідчого від 18.10.2010року і свідчить про те, що відповідачка не втратила права власності та продовжувала володіти зазначеним майном. Зазначає, що підстави відчуження нерухомого майна ОСОБА_5 ОСОБА_8 відсутні через накладений постановою слідчого, який незаконно було знято рішенням Рівненського міського суду від 16.05.2016 року, яке скасовано 25.01.2018року. 19.03.2018 року набрала законної сили ухвала суду про поворот виконання рішення. Доводить, що кошти за спірне майно ОСОБА_4 від ОСОБА_5 не отримувала, а тому жодна із умов договору купівлі-продажу не виконана. Існування цього договору порушує його права на задоволення вимог про стягнення боргу за рахунок майна боржника в порядку виконання вироку у кримінальній справі.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

За правилами ст. 376 ч. 1 п. 2,3,4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд першої інстанції виходив з того, що оспорений договір не був спрямований на настання реальних наслідків, тобто був фіктивним, оскільки він був спрямований на порушення прав позивача на отримання коштів у кримінальній справі, кошти покупцем продавцю не сплачувались і майно не передавалось.

Однак з такими висновками суду в межах оскарження погодитись неможливо.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; цей висновок суд застосовує у цій справі під час оцінки поведінки сторін та обрання належного рішення з приводу розв'язання спору.

Як вірно встановлено судом, 11.04.2010 року слідчим СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області було винесено постанову про порушення кримінальної справи № 1/474-10 відносно ОСОБА_4 за фактом заволодіння чужим майном, або правом на майно шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало шкоду потерпілому у великому розмірі, за ознаками злочину, передбаченого ч.3 ст.190 КК України.

Постановою слідчого від 12.05.2010 року ОСОБА_3 визнаний потерпілим в кримінальній справі.

Постановою слідчого СВ Рівненського МВ УМВС України в Рівненській області про перекваліфікацію дій особи, яка вчинила злочин від 3 грудня 2010 року дії ОСОБА_4 було перекваліфіковано на ч.4 ст. 190 КК України. ОСОБА_4 ознайомлена з даною постановою 13.12.2010 року, про що свідчить її підпис.

З метою забезпечення цивільного позову та виконання вироку в частині можливої конфіскації майна, постановою слідчого від 18.12.2010 року на все майно обвинуваченої ОСОБА_4 було накладено арешт. Відповідне обтяження було зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна 3.02.2011 року (№10791432).

Вироком Рівненського міського суду від 25.06.2013 року ОСОБА_4 визнана винною у вчиненні злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України з призначенням покарання у вигляді позбавлення волі та конфіскації майна. Також вказаним вироком було частково задоволено цивільний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення шкоди, стягнуто матеріальну шкоду в сумі 892723 грн. та моральну - 50000 грн.

12 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_5 (покупець) в простій формі укладено договір купівлі-продажу виробничого приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному.

Рішення Рівненського міського суду від 11 квітня 2011 року (справа№2-3385/11) визнано дійсним договір купівлі-продажу виробничого приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному , укладений 12 жовтня 2010 року між ОСОБА_4 (продавець) і ОСОБА_5 (покупець) та визнано право власності ОСОБА_5 на виробниче приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному. Вказане рішення набрало законної сили.

Таким чином, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що на момент визнання судом договору купівлі-продажу дійсним, був накладений арешт на все майно ОСОБА_4, в т.ч. і на виробниче приміщення (літ. «А-1») загальною площею 559,1 кв.м, що знаходиться на вул. Курчатова, 36 в м. Рівному.

Разом з тим, у відповідності зі ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Судом першої інстанції не враховано, що даним судовим рішенням від 11 квітня 2011 року встановлено, що відбулося виконання умов договору купівлі-продажу, тобто покупець прийняв виробниче приміщення по вул. Курчатова,36 в м. Рівне у власність та сплатив за нього визначену договором суму.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, у відповідності до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, у даному судовому провадженні не підлягають доказуванню обставини, встановлені рішенням Рівненського міського суду від 11 квітня 2011 року.

Надана позивачем до відзиву копія нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_5 від 20.09.2012року про те, що він коштів продавцю не платив і майно за актом прийому-передачі йому не передавалось не свідчить про фіктивність оспорюваного договору, оскільки вона надавалась ним Рівненському окружному адміністративному суду при розгляді справи №2а/1770/1843/2012 за позовом ОСОБА_4 до Державної податкової інспекції у м.Рівне, Державної податкової служби України в Рівненській області про скасування податкового повідомлення-рішення ДПІ у м. Рівне від 3.02.2012 року №, яким визначено суму грошового зобовязання ОСОБА_4 по сплаті податку на дохід від продажу виробничого приміщення по вул. Курчатова,36 в м. Рівне і взята судом до уваги як підтвердження факту отримання ОСОБА_4 доходу від продажу цієї нерухомості.

Крім цього встановлено, що право власності ОСОБА_5 зареєстрував в органах БТІ 14 червня 2011року (а.с.83).

За правилами ч.5 ст.203 , ст.234 ЦК України, які були підставою позову у цій справі правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином; фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» (п.24) для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Враховуючи наявність чинного рішення суду, яким визнано дійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_5, факт реєстрації останнім права власності на куплене спірне нерухоме майно - виробниче приміщення по вул. Курчатова,36 в м. Рівне було передано продавцем покупцю і прийняте останнім у свою власність, а відтак оспорений договір не може бути кваліфікований як фіктивний.

За приписами ст.ст. 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи у підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Апеляційний суд вважає, що наявність обтяження на спірне майно не свідчить про умисел обох сторін на вчинення фіктивного договору, інших доказів умислу відповідачів на вчинення такого договору позивач не зазначає і матеріали справи не містять.

Враховуючи встановлене, неможливо вважати, що відповідачі діяли навмисно і вчиняли фіктивний правочин. Протилежні доводи позивача в цій частині є неспроможними та такими, що не відповідають обставинам справи, і ґрунтуються виключно на припущеннях. І той факт, що після укладення договору купівлі-продажу ОСОБА_4 зверталась в органи БТІ із заявою про проведення поточної інвентаризації виробничого приміщення по вул.Курчатова,36 в м.Рівне та виготовлення техпаспорту, що як вважає суд, підтверджує її копія, висновків колегії суддів не спростовує.

За розясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» (п.5 абзац 5) відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

З огляду на те, що порушення вимог закону при укладенні договору купівлі-продажу позивач не визначав підставою позову у цій справі, посилання позивача у судовому засіданні щодо порушень відповідачами норм ЦК України при укладенні оспорюваного правочину дослідженню не підлягають, виходячи з правил диспозитивності цивільного судочинства, встановлених ст. ст.11,367 ЦПК України.

За таких обставин, апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та розподілу судових витрат скасувати і ухвалити постанову про відмову у задоволенні позову про визнання договору недійсним через його фіктивність.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у скасуванні реєстрації за ОСОБА_5 права власності на спірне майно учасниками справи не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Відповідно до частин 1 та 13 ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з позивача на користь ОСОБА_5 понесені ним судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 2114грн.40коп. Судові витрати понесені позивачем віднести на рахунок останнього.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, ст.234 ЦК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, підписану його представником ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 14 березня 2018 року в частині визнання договору купівлі-продажу фіктивним та розподілу судових витрат скасувати.

ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання договору купівлі-продажу від 12 жовтня 2010 року фіктивним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації м.Рівне вул.Кіквідзе,14кв.6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_5 (місце реєстрації м.Тернопіль проспект Степана Бандери,28, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) понесені витрати по оплаті судового збору при подачі апеляційної скарги в сумі 2114(дві тисячі сто чотирнадцять) грн.40коп.

Судові витрати понесені позивачем віднести на рахунок ОСОБА_3.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Бондаренко Н.В.

ОСОБА_1

ОСОБА_2

Повне судове рішення виготовлено 1 червня 2018року