Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 462/2589/14-ц

провадження № 61-39338св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач)

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року у складі судді Боровкова Д. О. та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2014 рокуОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності та стягнення заборгованості.

В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що згідно із розпискою від 27 грудня 2007 року між ними та ОСОБА_6 укладений договір позики, за умовами якого відповідач отримала особисто протягом березня-грудня 2007 року кошти в сумі 6 395 000,00 грн, із яких: від ОСОБА_3 - 3 150 000,00 грн; від ОСОБА_4 - 1 270 000,00 грн; від ОСОБА_5 - 1 975 000,00 грн. Вказані кошти відповідач отримала готівкою та зобов'язувалася повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Ця розписка підписана ОСОБА_6 і скріплена печаткою КППО «Дельфін-1». Відповідач свої зобов'язання не виконала, грошові кошти в обумовлений час не повернула, жодного майна у власність позивачам не передала.

Враховуючи наведене, позивачі, з урахуванням уточнених позовних вимог, просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_8 суму боргу в розмірі 5 948 789,47 грн, із яких 3 150 000,00 грн - основний борг, 283 758,90 грн - 3 % річних, 2 515 030,57 грн - інфляційні витрати; на користь ОСОБА_4 - 2 398 400,83 грн, із яких: 1 270 000,00 грн - основний борг, 114 404,38 грн - 3 % річних, 1 013 996,45 грн - інфляційні витрати; на користь ОСОБА_5 - 3 729 796,58 грн, із яких: 1 975 000,00 грн -

основний борг, 177 912,33 грн - 3 % річних, 1 576 884,25 грн - інфляційні витрати, а також визнати за ними право власності на земельну ділянку площею 0,3494 га, що розташована по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_1 та на будівлі лазні-пральні площею 543,7 кв. м, що позначена на плані літерами А-1 та А'-1 та котельні площею 134,3 кв. м під літерою Б-1 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 5 948 789,47 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 2 398 400,83 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору. Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 3 729 796,58 грн боргу та 1 218,00 грн судового збору. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач отримала у позивачів зазначену в розписці суму коштів готівкою та зобов'язалася її повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквіваленту суму. Ця розписка підписана ОСОБА_6 і скріплена печаткою колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1, тобто є борговою розпискою в розумінні вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України, оскільки підтверджує факт отримання відповідачем грошових коштів у якості позики. Разом з тим остання порушила умови договору позики і не повернула отриману у позивачів суму коштів, що є підставою для їх стягнення, з урахуванням вимог статті 625 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що відповідач своєчасно не повернула суму позики, а тому зобов'язана її повернути з урахуванням положень статті 625 ЦК України. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові апеляційним судом не переглядалося, як таке, що не оскаржувалося.

У червні 2018 року ОСОБА_6 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, в якій просила скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що вона ніякого договору позики із позивачами не укладала, грошових коштів від позивачів не отримувала, підпис на розписці виконаний не нею, а іншою особою. Крім того, надана позивачами розписка за своєю природою не є договором позики, оскільки не містить умов отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створює для неї жодних правових наслідків.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі, витребувано матеріали справи та надано строк для подачі відзиву на скаргу.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подав відзив на касаційну скаргу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзиву на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам ЦПК України (у редакції на час їх ухвалення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що згідно із розпискою від 27 грудня 2007 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 укладений договір позики, за умовами якого відповідач особисто протягом березня-грудня 2007 року отримала кошти в сумі 6 395 000,00 грн, із яких: від ОСОБА_3 - 3 150 000,00 грн, від ОСОБА_4 - 1 270 000,00 грн; від ОСОБА_5 - 1 975 000,00 грн.

Зазначені кошти відповідач отримала готівкою та зобов'язалася їх повернути до 31 грудня 2012 року або передати у власність майно чи майнові права на еквівалентну суму. Розписка підписана ОСОБА_6 та скріплена печаткою Колективного підприємства побутового обслуговування «Дельфін-1». При цьому доказів виконання відповідачем зобов'язання за вказаною розпискою не надано.

У провадженні слідчого управління Головного управління національної поліції у Львівській області перебувають матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000001 від 22 січня 2014 року, за фактом заволодіння шляхом обману та зловживання довірою грошовими коштами ОСОБА_10, ОСОБА_5, ОСОБА_3 на загальну суму 6 395 000,00 грн., за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України. Досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні не завершено.

При цьому оригінал розписки від 27 грудня 2007 року знаходиться в матеріалах зазначеного провадження № 000001.

Під час проведення досудового розслідування у межах кримінального провадження № 000001 проведено декілька експертиз.

Відповідно до висновку криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 28 липня 2014 року № 2660 підпис від імені ОСОБА_6, який розташований на розписці від 27 грудня 2007 року, після круглої печатки перед словами «ОСОБА_6», виконаний самою ОСОБА_6 Рукописний текст «ОСОБА_6», який розташований на розписці виконаний також самою ОСОБА_6

Висновком експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 28 липня 2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34 встановлено, що у досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відтиск печатки КППО «Дельфін-1» нанесений в той період часу, коли був нанесений відтиск печатки КППО «Дельфін-1» у документі, позначеному як зразок 19, тобто наприкінці вересня 2007 року. Встановити час виконання друкованого тексту у розписці від 27 грудня 2007 року не видається можливим із причини відсутності у експерта впровадженої у судово-експертну практику України методики встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, виконаних лазерним знакосинтезуючим пристроєм. Запис та підпис від імені «ОСОБА_6» у досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року виконані кульковими ручками, спорядженими пастами чорного кольору. У досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Встановити дату виконання підпису від імені ОСОБА_6 у досліджуваній розписці не видається можливим із причин відсутності зразків порівняння зі штрихами паст такої ж рецептури. У досліджуваній розписці спочатку виконані запис та підпис від імені ОСОБА_6, а після цього нанесений друкований текст. Встановити послідовність виконання відтиску печатки КППО «Дельфін-1» відносно інших реквізитів досліджуваної розписки, при умові відсутності перетину їх штрихів, не видається можливим у зв'язку із відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України відповідних методик.

Згідно із другим примірником висновку експертів за результатами проведення судово-технічної експертизи документів від 28 липня 2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34, у досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відтиск печатки КППО «Дельфін-1» нанесений в той період часу, коли був нанесений відтиск печатки КППО «Дельфін-1» у документі, позначеному як зразок 19, тобто наприкінці вересня 2007 року. Встановити час виконання друкованого тексту у розписці від 27 грудня 2007 року не видається можливим із причини відсутності у експерта впровадженої у судово-експертну практику України методики встановлення абсолютного часу виконання друкованих текстів, виконаних лазерним знакосинтезуючим пристроєм. Запис та підпис від імені «ОСОБА_6» у досліджуваній розписці виконані кульковими ручками, спорядженими пастами чорного кольору. У досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року відсутні ознаки штучного зістарювання документів. Встановити дату виконання підпису від імені ОСОБА_6 досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року не видається можливим із причин відсутності зразків порівняння зі штрихами паст такої ж рецептури. Встановити послідовність виконання відтиску печатки КППО «Дельфін-1» відносно інших реквізитів досліджуваної розписки, при умові відсутності перетину їх штрихів, не видається можливим у зв'язку із відсутністю в експертів впроваджених у судово-експертну практику України відповідних методик. Встановити послідовність виконання запису та підпису від імені ОСОБА_6 відносно друкованого тексту не представляється можливим у зв'язку з індивідуальними характеристиками барвних речовин цих реквізитів та особливостями їх розподілу.

Листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 02 лютого 2016 року № 07/01-11/773-16 повідомлено слідчого СУ ГУНП у Львівській області Кундик Н. В. про те, що в першому примірнику вказаного висновку допущена технічна помилка, яка усунена шляхом виправлення та правильного зазначення методик у другому примірнику відповідного висновку.

У поясненнях судового експерта Посільського О. О., наданих в суді першої інстанції зазначено, що у першому примірнику експертного висновку від 28 липня 2015 року № 122/15-34/123/15-33/1283-12825/15-34 помилково зазначено у пункті 6, що у досліджуваній розписці від 27 грудня 2007 року спочатку виконані запис та підпис від імені ОСОБА_6, а після цього нанесений друкований текст, та що вірним є висновок, який міститься у другому примірнику висновку експертизи про те, що встановити послідовність виконання запису та підпису від імені ОСОБА_6 відносно друкованого тексту не представляється можливим у зв'язку з індивідуальними характеристиками барвних речовин цих реквізитів та особливостями їх розподілу. Крім того, станом на 2017 рік залишаються відсутніми методики, які б давали можливість встановити послідовність виконання відтиску печатки КППО «Дельфін-1» відносно інших реквізитів досліджуваної розписки.

Всі інші судові експерти, які приймали участь у проведенні вищевказаної експертизи, у судовому засіданні в суді першої інстанції підтримали вищевказані показання експерта Посільського О. О.

Згідно із висновком судово-технічної експертизи документів кримінального провадження № 000001 від 15 квітня 2016 року № 2397, яка проведена судовими експертами Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз, у наданій для дослідження розписці від 27 грудня 2007 року від імені ОСОБА_6, у межах штрихів відтиску печатки КППО «Дельфін-1» фрагменту підпису від імені ОСОБА_6, рукописного запису «/ОСОБА_6/» знаходяться окремі мікрочастинки тонера. Встановити послідовність друкованого тексту та нанесення відтиску печатки КППО «Дельфін» у наданій для дослідження розписці від 27 грудня 2007 року від імені ОСОБА_6 не представляється можливим із причин, що наведені у дослідницькій частині висновку. Встановити послідовність друкованого тексту та виконання підпису від імені ОСОБА_6, рукописного запису «/ОСОБА_6/» у наданій для дослідження розписці від 27 грудня 2007 року від імені ОСОБА_6 не представляється можливим із причин, що наведені у дослідницькій частині висновку.

Відповідно до висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 квітня 2018 року № 19/17-3/2/34-СЕ/18 питання: «Яка давність виконання друкованого комп'ютерного тексту у розписці від 27 грудня 2007 року?», «Яка давність виконання від руки запису кульковою ручкою «../ОСОБА_6...»?», «Чи відповідає давність виконання у розписці друкованого комп'ютерного тексту та запису кульковою ручкою «../ОСОБА_6.../», вказаній на ній даті, тобто 27 грудня 2007 року»? не вирішувалося у зв'язку з тим, що на даний час в Експертній службі МВС України відсутні атестовані судові експерти за напрямком визначення абсолютної давності виготовлення документу за його реквізитами (виконаними за допомогою друкуючого пристрою та фарбовими матеріалами кулькових ручок). Питання стосовно встановлення послідовності нанесення відбитка печатки «ДЕЛЬФІН-1» та рукописного запису «/ОСОБА_6/» у розписці від імені ОСОБА_6 від 27 грудня 2007 року - не вирішувалось у зв'язку з відсутністю місць перетину штрихів рукописного запису «/ОСОБА_6/» та відбитку печатки «ДЕЛЬФІН - 1». У місці розташування відбитку печатки КППО «ДЕЛЬФІН-1» та рукописного тексту «../ОСОБА_6.../» наявні мікрочастинки тонера. Однак встановити знаходяться вони на відбитку печатки та рукописному записі чи під ними - не представилось можливим, у зв'язку з незначною кількістю виявлених мікрочастинок тонера.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідач має грошове зобов'язання перед позивачами, вона не виконала взятих на себе договірних зобов'язань та не повернула отримані в борг кошти відповідно до розписки, у зв'язку з чим повинна повернути суму боргу позивачам з урахуванням 3 % річних від простроченої суми грошового зобов'язання та встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивачі надали належне підтвердження існування у відповідача заборгованості, яка не погашена, а також надали належний розрахунок заборгованості, із зазначенням суми боргу, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання. Відповідачем під час розгляду справи не надано належних доказів, які б спростовували існування заборгованості.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд зазначає, що повний і всебічний судовий розгляд справи забезпечується поєднанням принципу диспозитивності з принципом змагальності.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов'язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Враховуючи наведене, ухвалюючи оскаржувані рішення, суди першої та апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшли правильного висновку про доведеність позовних вимог, а саме: укладення між сторонами договору позики, отримання відповідачем відповідно до зазначеного договору коштів та зобов'язання останньої їх повернути у визначений у розписці строк, невиконання відповідачем взятих на себе договірних зобов'язань щодо повернення отриманих коштів, у результаті чого виникла заборгованість у відповідача перед позивачами, яка підлягає стягненню з урахуванням вимог статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач ніякого договору позики із позивачами не укладала, грошових коштів від позивачів не отримувала, підпис на розписці виконаний не нею, а іншою особою, а надана позивачами розписка за своєю природою не є договором позики, оскільки не містить умов отримання позичальником у борг грошей та зобов'язання їх повернути, а тому не створює для відповідача жодних правових наслідків, є необґрунтованими і недоведеними. Доводи касаційної скарги повторюють заперечення відповідача проти позову, які були предметом правової оцінки судами попередніх інстанцій і не знайшли свого підтвердження.

Так відповідач зазначала, що підпис під друкованим текстом у розписці можливо належить їй, однак вона стверджувала, що сам текст у розписці підроблений позивачами шляхом нанесення його на пустий аркуш паперу (який містив лише її підпис та печатку КППО «Дельфін-1»), тобто надрукований після нанесення нею підпису та проставлення печатки підприємства, проте експертизами, проведеними в межах досудового розслідування кримінальної справи не виявилося можливим встановити послідовність виконання запису та підпису від імені ОСОБА_6 щодо друкованого тексту.

Крім того, відповідно до висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 06 квітня 2018 року № 19/17-3/2/34-СЕ/18, проведеної на підставі ухвали суду апеляційної інстанції, питання: «Яка давність виконання друкованого комп'ютерного тексту у розписці від 27 грудня 2007 року?», «Яка давність виконання від руки запису кульковою ручкою «../ОСОБА_6...»?», «Чи відповідає давність виконання у розписці друкованого комп'ютерного тексту та запису кульковою ручкою «../ОСОБА_6.../», вказаній на ній даті, тобто 27 грудня 2007 року»? не вирішувалося у зв'язку з тим, що в Експертній службі МВС України відсутні атестовані судові експерти за напрямком визначення абсолютної давності виготовлення документу за його реквізитами (виконаними за допомогою друкуючого пристрою та фарбовими матеріалами кулькових ручок). Питання стосовно встановлення послідовності нанесення відбитка печатки «ДЕЛЬФІН-1» та рукописного запису «/ОСОБА_6/» в розписці від імені ОСОБА_6 від 27 грудня 2007 року - не вирішувалось у зв'язку з відсутністю місць перетину штрихів рукописного запису «/ОСОБА_6/» та відбитку печатки «ДЕЛЬФІН - 1». У місці розташування відбитку печатки КППО «ДЕЛЬФІН-1» та рукописного тексту «../ОСОБА_6.../» наявні мікрочастинки тонера. Однак встановити знаходяться вони на відбитку печатки та рукописному записі чи під ними - не представилось можливим, у зв'язку з незначною кількістю виявлених мікрочастинок тонера.

Вищевикладене свідчить про те, що доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, яким суди надали належної оцінки в оскаржуваних рішеннях, а переоцінка доказів згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 травня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області від 21 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

Г. І. Усик