ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року

м.Суми

Справа №574/718/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/461/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2,

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року в складі судді Куцана В.М., ухвалене у м. Буринь, повний текст якого складений 03 січня 2018 року,

В С Т А Н О В И В:

04 липня 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що 20 листопада 2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір позики, відповідно до якого вона передала відповідачу 4500 доларів США, що в еквіваленті на національну валюту становить 111 825 грн, які остання зобовязувалася повернути до кінця 2014 року. Але всупереч цьому, відповідач грошові кошти не повернула та відмовляється виконувати взяті зобовязання.

Просила стягнути з відповідача на її користь 119 321 грн., з яких: 111 825 грн. в рахунок повернення заборгованості за договором позики, три проценти річних від простроченої суми - 5027 грн 53 коп., витрати на правову допомогу в сумі 1300 грн. та судовий збір в сумі 1168 грн. 52 коп.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в загальній сумі, станом на 30 червня 2016 року: 119 321 грн., а саме: 111 825 грн. - грошовий еквівалент суми основного боргу та 5027 грн. 53 коп. - три проценти річних за невиконання грошового зобовязання.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1300 грн. витрат на правничу допомогу та 1168 грн. в рахунок відшкодування витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись з зазначеним рішенням суду відповідач оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове - про відмову у задоволенні позову.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що позивачем не передавались відповідачу в позику грошові кошти, а розписка була надана як гарантія належного виконання договору купівлі-продажу автомобіля, тобто реального правочину на виконання якого була надана розписка.

Вказує, що позивачем до матеріалів справи не долучено розрахунку витрат на правничу допомогу, а також зазначає, що діяльність ФОП ОСОБА_3 не підпадає під професійну правничу допомогу.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Пунктом 8 ч. 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України так інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, також визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_4, які підтримали доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що на підтвердження укладення договору позики, позивач ОСОБА_1 надала суду письмову розписку від 20 листопада 2012 року, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_2 позичила в ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 4500 доларів США, які були передані в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказану позику остання зобовязалася повернути до кінця 2014 року (а.с. 7).

Отже, зобов'язання з повернення коштів позивачу відповідач підтвердила власноручно написаною та підписану нею розпискою.

Факт написання розписки власноручно був визнаний ОСОБА_2 в судовому засіданні суду першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що за клопотанням відповідача судом першої інстанції були витребувані відомості з територіального сервісного центру 5942 МВС в Сумській області щодо реєстрації транспортного засобу «ГАЗ 33021».

З письмових повідомлень вказаного сервісного центру (вих. № 31/81/5942-1502, 31/18/5942-1580, 31/18/5942-1629) вбачається, що за сином позивача ОСОБА_7 дійсно був зареєстрований автомобіль ГАЗ 33021, номерний знак НОМЕР_1, номер кузова НОМЕР_2, який був знятий з обліку і станом на 14 листопада 2012 року був зареєстрований за ОСОБА_2 на підставі довідки-рахунку серії ДП № 747686 від 14 листопада 2012 року, виданої ТОВ «Автотрейд-Суми». Інших доказів відповідачем не надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що при укладенні договору позики між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 приховування іншого правочину, який сторони насправді вчинили, не було, оскільки вони діяли за погодженням між собою та з вільним волевиявленням, договір вчиняли у письмовій формі, який був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З матеріалів справи вбачається, що 08 червня 2016 року ОСОБА_1 направила лист - претензію ОСОБА_2 про повернення останньою позики в сумі 4500 доларів США, який був отриманий відповідачем 13 червня 2016 року (а.с. 7 на звороті, а.с. 8-10).

Однак до теперішнього часу взяті на себе зобовязання відповідач не виконала, борг не повернула.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що взяті на себе зобов'язання за договором позики ОСОБА_2 не виконала і не повернула позивачеві позичені кошти, у зв'язку з чим зобов'язана сплатити суму боргу, а також три проценти річних від простроченої суми.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду узгоджується з матеріалами справи та вимогами закону.

Частиною 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною.

Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Отже, договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом укладення договору та посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Судом правильно встановлено, що 20 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, що підтверджується копією розписки позичальника, відповідно до якої ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 4500 доларів США, які були передані в присутності свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Вказану позику остання зобовязалася повернути до кінця 2014 року. Позичальник засвідчила цю угоду своїм підписом (а.с. 7).

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що між відповідачем та ОСОБА_7 відбувся договір купівлі-продажу вказаного транспортного засобу раніше, ніж був укладений договір позики між нею та позивачем і його укладення жодним чином не спростовує доводів позивача щодо наявності між нею та ОСОБА_2 укладеного договору позики. Тому і посилання в апеляційній скарзі на укладення договору купівлі-продажу автомобіля ГАЗ - 33021 між вказаними особами також не може бути підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проте, відповідач не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що не отримувала від ОСОБА_1 у позику 4500 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суми позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, в тому числі три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що зобов'язання позичальником не виконане, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 111 825 грн., три відсотки річних за невиконання грошового зобовязання у розмірі 5027 грн. 53 коп., навівши відповідний розрахунок, який відповідачем не оспорений та не спростований.

Проте, колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині вирішення питання щодо розміру витрат на правничу допомогу.

Як вбачається з договору про надання правової допомоги (а.с. 13), вартість наданої послуги складає 1300 грн. До даної послуги входить, зокрема, надання правової допомоги в судовому засіданні шляхом участі в ньому і дана послуга коштує 800 грн. Проте, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 як особа, що надає правову допомогу позивачу, в судових засіданнях участі не брала. Тому на думку колегії суддів відсутні підстави для відшкодування вартості даної послуги.

Тому рішення в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу згідно вимог ст. 376 ЦПК України підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 27 грудня 2017 року змінити в частині вирішення питання про стягнення витрат на правничу допомогу.

Стягути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 500 грн. витрат на правничу допомогу, а не 1300 грн. як вказав суд першої інстанції.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий - В.І. Криворотенко

Судді : О.Ю. Кононенко

ОСОБА_8