справа № 156/505/17
Провадження № 2/156/5/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 березня 2018 року смт Іваничі

Іваничівський районний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді Нєвєрова І. М.,

за участю секретаря Салатюк Г. В.,

позивача (відповідача за

зустрічним позовом) ОСОБА_1

представника позивача (представника

відповідача за

зустрічним позовом) ОСОБА_2

відповідача (позивача за

зустрічним позовом) ОСОБА_3

представника відповідача (представника

позивача за

зустрічним позовом) ОСОБА_4

розглянувши у судовому засіданні в порядку позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1, представник позивача - ОСОБА_2 до ОСОБА_3, представник відповідача - ОСОБА_4 про визнання права власності на частину житлового будинку, часткове скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом, та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, -

в с т а н о в и в :

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про визнання за позивачем права власності на частину житлового будинку та часткове скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свій позов мотивує тим, що ОСОБА_1, 12.07.1982 року уклав шлюб із ОСОБА_5 і з того часу постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_1. За вказаною адресою офіційно зареєстрований з 1984 року по даний час. Згідно записів погосподарської книги будинок № АДРЕСА_1 було взято на погосподарський облік і віднесено до суспільної групи - колгоспний двір, де станом на 15 квітня 1991 року, разом з іншими, був зареєстрований Позивач. Тому, на дату набрання чинності Законом УРСР «Про власність» (15 квітня 1991 року), кожному із членів господарства належало по 1/6 частини житлового будинку та господарських будівель. Однак, станом на 24.01.2017 року вказане будинковолодіння значиться за ОСОБА_3, який володіє даним будинком на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. У зв'язку із вищенаведеним, представник просить скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 13.12.2011 року Іваничівською держнотконторою, № 2830, в частині права власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами.

В ході розгляду справи представник позивача уточнив позовну заяву та просив скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.12.2011 року Іваничівською держнотконторою, № 2830, в частині права власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами. Також просила стягнути з Позивача на користь Відповідача понесені останнім судові витрати.

В ході розгляду справи представник відповідача подала суду зустрічну позовну заяву про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1. У заяві покликається на те, що ОСОБА_3, є однобсібним власником вищевказаного будинку, ОСОБА_1 до складу його сім'ї не входить, не являється родичем ні ОСОБА_3, ні іншим членам його родини, фактично ОСОБА_1 є колишнім чоловіком покійної сестри ОСОБА_3, на даний час прописаний (зареєстрований) за вищевказаною адресою, хоча фактично, з кінця літа 2013 року та по даний час в зазначеному будинку не проживав та наміру проживати в даному будинку не висловлював, жодної матеріальної участі в утриманні будинку, прибудинкових споруд не брав, не допомагав також і працею в обслуговуванні, як житлового будинку так і прибудинкових споруд. Представник просить визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування будинком АДРЕСА_1 та примусово зняти його з реєстраційного обліку (зняття з реєстрації місця проживання) в будинку Позивача - ОСОБА_3, а також стягнути з Відповідача (Позивача за первісним позовом) на користь Позивача понесені ним судові витрати.

Одночасно із поданням зустрічного позову, представник ОСОБА_3 подала до суду заяву про застосування строку позовної давності, оскільки протягом трьох років з 1991 року (часу припинення існування колгоспних дворів) ОСОБА_1 не ставив питання про виділ або витребування частки з двору. Не ставив він дане питання після смерті тещі у 2009 році, або після смерті колишньої дружини у 2010 році, хоча, на той час, він продовжував проживати разом з ОСОБА_3 і його родиною та в будь-якому випадку знав про те, що ОСОБА_3 вступає у спадщину, проте жодних дій, або ж намірів вчинити будь-які дії щодо оформлення права власності на частку житлового приміщення не заявляв. Вважають, що строк позовної давності сплинув 03.02.2015 року (після спливу трьох років з дня реєстрації права власності на об'єкт нерухомого майна), проте ОСОБА_1 звернувся до суду лише 12.05.2017 року. На підставі вищенаведеного просить відмовити у задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності.

Представник відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 подала додаткові пояснення, у яких вказала, що ОСОБА_1 дізнався про порушення свого права в 24.01.2017 року, коли отримав на свою вимогу інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже вважає, що перебіг строку позовної давності почався з моменту ознайомлення позивача з вказаною вище довідкою, а з позовом до суду позивач звернувся у травні 2017 року, тобто в межах строку, встановленого законом.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позов підтримали з підстав, наведених у позовній заяві. Просили позов задовольнити повністю та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане 13.12.2011 року Іваничівською держнотконторою, № 2830, в частині права власності на 1/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частини вищевказаного житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, а також стягнути з Позивача на користь Відповідача понесені судові витрати. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали у зв'язку із їх безпідставністю, просили у задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовні вимоги за первісним позовом не визнали повністю у зв'язку з їх безпідставністю та не відповідністю фактичним обставинам справи. У задоволенні первісного позову просили відмовити повністю. Зустрічний позов підтримали повністю та просили його задовольнити і визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1, а також стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені ним судові витрати.

В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 належав ОСОБА_6 на підставі Свідоцтва про право власності на об'єкт нерухомого майна - житловий будинок, виданого Переславичівською сільською радою Іваничівського району Волинської області 16.03.2007 року на підставі рішення виконавчого комітету цієї ж сільської ради від 16.03.2007 року за № 11 та зареєстрованого у Волинському бюро технічної інвентаризації 12.06.2007 року за реєстраційним № 19184251 (запис № 52 в книзі № 1).

Згідно витягу № 737 від 16.12.2016 року з погосподарської книги № 1 станом на 15 квітня 1991 року по особовому рахунку НОМЕР_3 житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами знаходиться в АДРЕСА_1 за суспільною групою господарства належить родині колгоспників. До складу сім'ї ОСОБА_6 входили: син - ОСОБА_3, дочка - ОСОБА_5 зять - ОСОБА_1, внук - ОСОБА_7 та сестра - ОСОБА_8 (а.с.6), оскільки 12.07.1982 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (сестра Відповідача) уклали шлюб, і з того часу ОСОБА_1 постійно проживав у житловому будинку АДРЕСА_1. Зареєстрований ОСОБА_1 у вищевказаному будинку з 1984 року, що підтверджується довідкою Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 160 від 13.03.2017 року (а.с.7). 19 грудня 1995 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 було розірвано, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4 (а.с.70).

На підставі рішення Переславичівської сільської ради № 11 від 16.03.2007 року ОСОБА_6 було видане Свідоцтво про право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

15.03.2009 року ОСОБА_6 померла, залишивши заповіт від 23.02.2009 року, за яким житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 та земельну ділянку, належну на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_5 заповіла сину - ОСОБА_3 (а.с.41).

Згідно довідки Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 159 від 13.03.2017 року у 2010 році померла ОСОБА_5 - сестра Відповідача за первісним позовом(а.с.8).

Станом на 13.12.2016 року у будинку окрім Позивача також зареєстровані: Відповідач - ОСОБА_3, його дружина - ОСОБА_9 та донька ОСОБА_10 (а.с.9).

Після смерті матері, ОСОБА_3 у встановленому законом порядку оформив спадщину та 13.12.2011 року отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями АДРЕСА_1 (а.с.38). Згідно витягу КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» про державну реєстрацію прав № 33073932 від 03.02.2012 року ОСОБА_3 є одноосібним власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а.с.40).

Згідно акту від 13.06.2017 року ОСОБА_1 хоча і зареєстрований у будинку АДРЕСА_1, однак з осені 2013 року за вказаною адресою не проживає і участі у матеріальному утриманні житлового будинку та господарських споруд не бере (а.с.50). Даний факт підтверджено в судовому засіданні показами свідків ОСОБА_7, ОСОБА_11 та ОСОБА_9 Також в судовому засіданні вчтановлено, що ОСОБА_1 покинув будинок добровільно та фактично проживає у АДРЕСА_2 Із показів свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вбачається, що протягом проживання у спірному житловому будинку (1982-2013 роки) ОСОБА_1 брав участь в утриманні житлового будинку та господарських будівель і споруд АДРЕСА_1.

Як вбачається, у погосподарській книзі по с. Переславичі за 1991-1995 роки по особовому рахунку НОМЕР_3 вказано, що житловий будинок АДРЕСА_1 за суспільною групою відносився до колгоспного двору. Тому, Позивач за первісним позовом вважає, що є всі підстави для визнання за ним права власності на 1/6 частину вищевказаного житлового будинку та господарських будівель. Однак, із такою позицією позивача суд не може погодитись з тих підстав, що стороною Позивача не доведено тих обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, як того вимагає ч. 3 ст. 12 ЦПК України. Так, стороною Позивача не надано будь-яких належних та допустимих доказів, на підставі яких суд міг би встановити, що житловий будинок АДРЕСА_1 належить до суспільної групи «колгоспний двір». Натомість, із відповіді Павлівської сільської ради Іваничівського району Волинської області № 128 від 18.09.2017 року вбачається, що станом на 01.01.1991 року у житловому будинку АДРЕСА_1 проживала суспільна група - колгоспники. Рік побудови будинку - 1974. Згідно даних погосподарських книг за 1977-1979 роки та 1980-1982 роки у даному житловому будинку проживала суспільна група господарства робітники, починаючи з 1983 року вже колгоспники.

Згідно ст. 7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно- трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, окрім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Виходячи із положень ст. 120 ЦК УРСР колгоспний двір являється сімейно-трудовим об'єднанням осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Являючись колгоспниками, члени двору приймають участь у суспільному господарстві колгоспу і отримують в ньому основний дохід, а також спільно ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Врахувавши, що житловий будинок АДРЕСА_1 був побудований у 1974 році, а станом на 1977 рік господарство ОСОБА_16 (чоловіка ОСОБА_6) за суспільною групою належало до робітничого двору, так, як у погосподарській книзі по особовому рахунку № 13 вказано, що голова сім'ї - ОСОБА_16 працював у Іваничівській міській дорожньо-будівельній організації, а ОСОБА_6 - в Іваничівському будівельному управлінні. (і лише з 1983 року у даному житловому будинку проживала суспільна група колгоспники), суд приходить до висновку, що житловий будинок АДРЕСА_1 не може бути віднесеним до суспільної групи господарства - «колгоспний двір», а відомості у погосподарській книзі за 1991-1995 роки про належність вищевказаного житлового будинку до колгоспного двору не є достовірними. Вищевказані висновки суду повністю узгоджуються із правовою позицією судової палати з цивільних справ Верховного Суду України від 15.01.2014 року при розгляді справи № 6-145цс13 у якій вказано, що суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працювали у колгоспі, але не були членами колгоспу відносились до суспільної групи робочих або службовців залежно від займаної посади. За таких обставин застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР без з'ясування питання щодо правильності віднесення будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір, є помилковим. Окрім того, стороною позивача суду не було надано жодних доказів на підтвердження того, що голова господарства ОСОБА_6 була членом колгоспу, так, як сам факт роботи її в колгоспі не дає підстав вважати, що належний їй житловий будинок відносився до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Тому, суд вважає вимоги позивача за первісним позовом ОСОБА_1 безпідставними та необґрунтованими, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити повністю.

Щодо зусрічного позову ОСОБА_3 суд зазначає, що в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ВРО № 032680 виданого державним нотаріусом Іваничівської державної нотаріальної контори Кононенко Л.С. 13.12.2011 року та зареєстрованого в реєстрі за № 2830 (а.с.38); право власності зареєстроване у Комунальному підприємстві «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» в книзі № 1, запис № 52, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав № 33073932 від 03.02.2012 року (а.с.40).

Відповідно до будинкової книги, у даному будинку зареєстровані: Позивач (Відповідач за первісним позовом), його дружина ОСОБА_9 та донька ОСОБА_10, які входять до складу сім'ї Позивача. Крім того, в даному житловому зареєстрований Відповідач (Позивач за первісним позовом) ОСОБА_1, який являється колишнім чоловіком сестри ОСОБА_3

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 фактично з осені 2013 року добровільно залишив вказаний житловий будинок (так, як в судовому засіданні не встановлено жодних доказів про те, що Позивач чинив перешкоди Відповідачеві у користуванні спірним житлом), по теперішній час у будинку не проживає, матеріальної допомоги на утримання будинку не надає, не допомагає працею в обслуговуванні, як житлового будинку так і прибудинкових споруд, не веде спільного господарства із сім'єю ОСОБА_3

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а також власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У письмовому запереченні проти зустрічної позовної заяви представник ОСОБА_2 визнала той факт, що на сьогоднішній день ОСОБА_1 користується спірним житловим будинком, однак фактично у ньому не проживає, оскільки час від часу навідується туди та бере належне та необхідне йому майно. Враховуючи, положення вищевказаної норми, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 не є членом сім'ї власника житла (ОСОБА_3.) та не може бути таким визнаний, а тому позов про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає до задоволення.

Що стосується пропущення ОСОБА_1 строку позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до норм ст.ст. 257, 258 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Беручи до уваги вимоги ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, а відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В судовому засіданні встановлено та підтверджено письмовими доказами та показами свідків той факт, що з осені 2013 року ОСОБА_1 перестав проживати у будинку ОСОБА_3 Однак, на момент смерті тещі у 2009 році та після смерті колишньої дружини у 2010 році, ОСОБА_1 все ще проживав у спірному будинку, та про право на частину житла він не заявляв і жодних дій, спрямованих на визнання за ним права власності на частину житлового будинку не вчинив (він не оскаржував свідоцтво про право власності на житловий будинок, яке було видане на ім'я ОСОБА_6 Переславичівською сільською радою 16.03.2007 року, не оскаржував рішення виконавчого комітету цієї ж сільської ради № 11 від 16.03.2007 року на підставі якого було видане вищевказане свідоцтво, не вчинив жодних дій коли ОСОБА_6 зареєструвала у Волинському бюро технічної інвентаризації право власності на спірний житловий будинок). Разом з тим, проживаючи з ОСОБА_3 та його родиною, ОСОБА_18 знав про оформлення житлового будинку на тещу та згодом, вступ ОСОБА_3 у спадщину після смерті матері, що ним було підтверджено у судовому засіданні. Твердження представника Позивача (Відповідача за зустрічним позовом) про те, що ОСОБА_18 дізнався про порушення свого права 24.01.2017 року є необґрунтованим та не підтвердженим належними і допустимими доказами. Тому, суд приходить до висновку, що Позивачем за первісним позовом дійсно пропущено строк позовної давності.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із повним задоволенням зустрічного позову, із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 слід стягнути понесені останнім судові витрати у розмірі 640,00 грн.

Керуючись ст.ст. 316, 317, 319, 321, 383, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 109, 150 ЖК України, ст. 7 Конституції СРСР 1936 року, ст.ст. 120, 123ЦК УРСР, ст.ст. 4, 5, 7-9, 12, 13, 137, 141, 258, 259, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,-

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права власності на частину житлового будинку, часткове скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом - відмовити повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), мешканця АДРЕСА_2 таким, що втратив право користування житловим будинком АДРЕСА_1 та зняти його з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1.

Стягнути із ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1), мешканця АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2), мешканця АДРЕСА_1 судові витрати на оплату судового збору у розмірі 640 грн. 00 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Апеляційного суду Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 квітня 2018 року

Суддя І. М. Нєвєров