ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5192/16-ц Номер провадження 22-ц/814/654/18Головуючий у 1-й інстанції Січиокно Т.О. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 грудня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Обідіної О.І.

Суддів: Бутенко С.Б., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

розглянула в порядку спрощеного провадження апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави в складі судді Січиокно Т.О. від 24 вересня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк", ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Бахуринська Олена Олександрівна про визнання порушеними прав споживача, визнання недійсним кредитного договору, застосування наслідків недійсності,,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому після уточнення позовних вимог, просила:

-визнати порушеним право споживача фінансових послуг на проведення банком переддоговірної роботи в письмовій формі, право споживача на інформацію про істотні умови договору, право споживача на інформацію про ціну договору,

-визнати недійсним кредитний договір № PLKPGA 00000210 від 07.09.2007 року, укладений між нею та банком,

-застосувати наслідки недійсності кредитного договору № PLKPGA 00000210, визнавши недійсним договір іпотеки від 07.09.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «Приватбанк», посвідчений 07.09.2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Бахуринською О.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1424,

-визнати недійсним договір поруки (без дати укладення), укладений між нею та банком.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 07.09.2007 року між нею та ЗАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № PLKPGA 00000210, за умовами якого банк зобов'язався надати їй кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або їх перерахування на поточний рахунок на ремонт будинку у розмірі 21000, 00 дол. США та 3262 дол. США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного Договору.

Окрім встановленої договором сплати відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, умовами договору передбачено сплату винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди на надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту, щомісяця, в період сплати, відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.6.2 даного договору.

Після звернення наприкінці квітня 2015 року за юридичною допомогою до фахівців у галузі права їй було роз'яснено про порушення чинного законодавства при укладенні кредитного договору, а саме щодо порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, валютні ризики тощо, що передують отриманню кредиту. Також було вказано, що умовами договору передбачені обов'язкові платежі за послуги, які вона не отримувала, а умови договору свідчать про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду їй, як споживачу фінансових послуг, та є несправедливими.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2018 року позов ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Бахуринська Олена Олександрівна про визнання порушеними прав споживача, визнання недійсними кредитного договору, застосування наслідків недійсності - залишено без задоволення.

Заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, вжиті на підставі ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 07.11.2016 року скасовано.

Ухвалюючи рішення, суд дійшов висновку щодо пропуску позивачем строку звернення до суду в частині вимог про визнання несправедливими та недійсними умов п.7.1 кредитного договору щодо сплати позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі суми 0,2% від суми виданого кредиту, встановивши при цьому несправедливість вказаних умов відповідно до положень ч.ч.1,2,4 та 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», одночасно залишивши без задоволення інші позовні вимоги у зв'язку з їх безпідставністю.

В апеляційній скарзі представник позивача - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить судове рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає, що суд не повністю з'ясував обставини, що мають значення для справи та прийшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з огляду на пропуск позивачем строку позовної давності.

Зокрема вказує, що після звернення банку в березні 2015 року до суду з позовом про стягнення з неї кредитної заборгованості, в травні 2015 року була вимушена як відповідач звернутись до фахівців в галузі права, які повідомили, що умови кредитного договору порушують як норми чинного законодавства так і її права та інтереси як споживача фінансових послуг, відтак строки позовної давності необхідно обраховувати саме з цієї дати, а не з часу укладання самого кредитного договору.

Вказані обставини, на думку представника позивача, свідчать про те, що дізнавшись в травні 2015 року про порушення своїх прав та звернувшись з позовом до суду в липні 2016 року, ОСОБА_2 фактично не пропустила строк позовної давності.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на наступне.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, 07.09.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» (зараз ПАТ КБ «Приватбанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредитні кошти на ремонт будинку в сумі 21000 дол. США та 3262 дол. США на сплату страхових внесків у випадках та згідно порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, за ставкою 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1,50% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно п. 6.2 даного договору.

Також умовами договору визначено порядок погашення заборгованості, який здійснюється в наступному порядку: щомісячний платіж у сумі 333,58 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди. У разі порушення вищевказаних термінів оплати (зокрема оплати заборгованості не в повному обсязі) на 120 календарних днів, позичальник зобов'язаний повернути (сплатити) суму кредиту (залишок заборгованості по кредиту), відсотків, винагороди, пені в повному обсязі в останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. (п.7.1 договору).

В цей же день, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між ОСОБА_2 та банком укладено договір іпотеки, згідно якого іпотекодавець передала в іпотеку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2.

Крім того, між ОСОБА_4 та ЗАТ КБ «Приватбанк» укладено договір поруки без дати, відповідно до умов якого поручитель взяла на себе зобов'язання відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором.

Неналежне виконання умов кредитного договору стало підставою для звернення банку в березні 2015 року з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Вмотивовуючи свій позов, ОСОБА_2 наполягала на тому, що саме під час розгляду справи про стягнення з неї кредитної заборгованості дізналася про порушення своїх прав як споживача фінансових послуг при укладанні кредитного договору, положення якого містять несправедливі умови, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, після чого в липні 2016 року звернулась до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд погодився з твердженнями позивача щодо несправедливості умов договору, які містять вимогу про сплату винагороди за надання фінансового інструменту, проте відмовив в задоволенні цих позовних вимог з огляду на пропуск строку позовної давності.

Свої висновки суд обґрунтував тим, що саме з дати укладення спірного договору у вересні 2007 року позивачу було достовірно відомо про його умови, права та обов'язки сторін, з якими позичальник погодився, про що свідчить його підпис, а відтак і строки позовної давності необхідно обраховувати з часу укладання договору, а не з моменту звернення позичальника до фахівців в галузі права, які роз'яснили останньому про порушення його прав як споживача фінансових послуг.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду як з такими, що ґрунтуються на вірному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтями 626, 628 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписуючи спірний кредитний договір ОСОБА_2 погодилася з викладеними в ньому умовами, проти яких не заперечувала.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три року (стаття 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Встановивши порушення прав позивача умовами п. 7.1 кредитного договору щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 0,20% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11 договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного договору, суд прийшов до вірного висновку про їх невідповідність ч.5 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів».

Враховуючи заявлене представником відповідача клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд вірно відмовив в задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строків позовної давності.

Крім того, колегія суддів звертає свою увагу на положення ст. 217 ЦК України, згідно якої недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Таким чином, заявляючи вимоги про недійсність окремих пунктів кредитного договору в частині їх невідповідності положенням Закону України «Про захист прав споживача», позичальником безпідставно заявлено вимоги про визнання всього кредитного договору недійсним, а також договорів, якими забезпечено виконання останнього.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, відхиляються колегією суддів твердження апелянта про те, що місцевим судом невірно обраховано строки позовної давності, які в даному випадку необхідно рахувати не з моменту укладання кредитного договору, а з часу, коли позичальник довідався про порушення його прав як споживача, тобто після надання йому правничої допомоги та необхідних роз'яснень, які мали місце в 2015 році.

Вказане твердження не ґрунтується на нормах цивільного права, яке розрізняє поняття «довідався» та «міг довідатись», які містяться в положеннях ст. 261 ЦК України, яка дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх кредитних та фінансових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

В даному випадку позивач повинен також довести той факт, що вона не могла дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, щодо обов'язку позивача довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На думку колегії суддів не є переконливими твердження апелянта про те, що позивач не знала і не могла знати про порушення своїх прав як споживач фінансових послуг внаслідок недобросовісних дій відповідача під час укладання кредитного договору, оскільки ніхто їй не перешкоджав перед підписанням останнього отримати належну правову допомогу щодо прав та обов'язків сторін та можливих ризиків внаслідок невиконання нею як позичальником своїх обов'язків.

За вказаних обставин, колегія суддів не вбачає підстав для скасування судового рішення, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 грудня 2018 року.

Судді : Обідіна О.І. Бутенко С.Б. Прядкіна О.В.