КОМСОМОЛЬСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД
Справа № 534/1203/17
Провадження № 2/534/42/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
15 березня 2018 року Комсомольський міський суд Полтавської області
в складі: головуючого суддіОСОБА_1
з участю:секретаря представника позивача ОСОБА_2 ОСОБА_3
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Горішні Плавні справу за цивільним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визначення часток у праві спільної сумісної власності та визнання права власності за набувальною давністю,
ОСОБА_4 звернувся до суду із згаданим позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якому прохає встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме у квартирі АДРЕСА_1 у розмірі: за ОСОБА_4 1/3 частини, ОСОБА_5 1/3 частини, за ОСОБА_6 1/3 частини. Одночасно, позивач прохає визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири АДРЕСА_2, яка належить ОСОБА_6
Заявлені вимоги вмотивовані тим, що вказана вище квартира є спільною сумісною власністю сторін у справі на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комсомольською міською радою 15.09.1994 року. У даному свідоцтві частки кожного співвласника в квартирі не визначені, що позбавляє позивача скористатись належним йому правом власності. Жодних домовленостей з приводу поділу спільного сумісного майна між ним та відповідачами не укладалось.
Обґрунтовуючи вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю, позивач посилається на те, що починаючи з 1994 року відповідач ОСОБА_6 перебуває у розшуку, його місцезнаходження невідомо, своєю часткою майна не володіє і не користується, тягар утримання не несе. У помешканні постійно проживає позивач разом із дружиною ОСОБА_5 Враховуючи, що позивач безперешкодно та безперервно з 15.09.1994 року володіє всією квартирою протягом строку набувальної давності, прохає визнати за ним право власності на частку квартири, яка належить відповідачу ОСОБА_6
Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 19.08.2017 року (а.с.51).
Відповідно до п.9 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року, яка набрала чинності 15.12.2017 року), справи в суді першої інстанції, провадження в яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони в судове засідання не зявились. Позивач ОСОБА_4 звернувся на адресу суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, з одночасним підтриманням заявлених вимог. Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 правом подання відзиву з викладенням заперечень проти позову не скористались, причини неявки не повідомили, з огляду на що суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Представник позивача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_3 в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав повністю, посилаючись на викладені у позові обставини.
Заслухавши пояснення представника позивача, зясувавши фактичні обставини справи та дослідивши приєднані до справи письмові матеріали, суд зазначає про наступне.
За нормами статті 355 ЦК України, майно, що є що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.
Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (частина 1 статті 386 ЦК).
Відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду (частина 2 статті 370 ЦК).
Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.
Відповідно до п.5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.
Згідно з розясненнями, що містяться у Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав (пункт 17), розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є: квартира (будинок), житлові приміщення у гуртожитках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно в них мешкають, у їх спільну сумісну власність (стаття 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII "Про приватизацію державного житлового фонду").
Частка суб'єкта права спільної сумісної власності визначається, зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини.
Як убачається з матеріалів справи, спірна квартира №7 в будинку №53 по вул.Добровольського, 53 у м.Горішні Плавні належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 15.09.1994 року Комсомольською міською радою (а.с.13). Вказана квартира приватизована ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».
Згідно з наданою КЖЕП №4 довідкою від 28.07.2017 року (а.с.24), місце проживання сторін у справі зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.
Обставин, які б мали істотне значення для збільшення чи зменшення частки співвласників судом не встановлено.
Таким чином, враховуючи вище викладене, виходячи з рівності часток та враховуючи, що співвласників майна було троє, суд вважає, що є підстави для задоволення вимог позивача в цій частині позову та визначення, що співвласникам вказаної квартири належало по 1/3 ідеальній частині спірної квартири.
Вирішуючи позов в частині вимог щодо визнання за позивачем права власності на 1/3 частку спірної квартири за набувальною давністю, суд виходить з наступного.
У відповідності до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать право володіння. користування та розпоряджання своїм майном.
Нормами ч.ч.1.2 ст. 321 ЦК України, регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом.
У відповідності до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.
Добросовісність є однією із засад цивільного законодавства, наряду зі справедливістю та розумністю відповідно до ст. 3 ЦК України.
За змістом наведеної норми права, позивач має довести, окрім безперервності, відкритості і давності володіння нерухомим майном, щодо якого у нього відсутні підстави для володіння і набуття права власності, ще і інші обставини, які мають суттєве значення для справи, зокрема, добросовісність володіння, відсутність інших осіб, які претендують на спірне майно тощо.
Виходячи із змісту позову та наданих представником позивача пояснень в ході судового розгляду справи, відповідач ОСОБА_6 починаючи з 1994 року перебуває у розшуку, його місце знаходження невідомо і належною йому нерухомістю він не користується, тягар утримання майна не несе. Проте зазначені обставини не є підставами для позбавлення відповідача його права власності на спірну квартиру, яке є непорушним. Посилання позивача на добросовісне заволодіння таким майном як підставу для визнання за ним права власності за набувальною давністю, суд вважає хибним та вільним тлумаченням останнім норм Цивільного права.
До матеріалів справи приєднане повідомлення начальника відділення поліції №2 адресоване на імя позивача, за змістом якого відповідач ОСОБА_4 перебуває у розшуку, проте підстави та тривалість перебування особи у розшуку, органу, яким він оголошений, у документів не зазначено.
З наведених вище обґрунтувань, позовна заява ОСОБА_4 в частині визнання за ним права власності за набувальною давністю задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного на керуючись ст.41 Конституції України, ст.ст.317,321,344,364,369,370,386 ЦК України, ст.ст.263-265, ст.280 ЦПК України, суд -
Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 задовольнити частково.
Встановити розмір часток співвласників у майні, що є спільною сумісною власністю, а саме у квартирі АДРЕСА_3 у розмірі: за ОСОБА_4 - 1/3 частини, за ОСОБА_5 - 1/3 частини та за ОСОБА_7 - 1/3 частини.
У задоволенні позову в частині визнання за ОСОБА_4 права власності за набувальною давністю на 1/3 частини квартири АДРЕСА_4, належної ОСОБА_6 відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Апеляційного суду Полтавської області через суд першої інстанції.

Позивач: ОСОБА_4, адреса: АДРЕСА_5;
Відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, адреса: АДРЕСА_5.

Суддя підпис ОСОБА_1

Згідно з оригіналом.

Суддя В.В. Крикливий