Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 592/8763/14-ц

провадження № 61-11015св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2016 року у складі судді Князєва В. Б. та рішення Апеляційного суду Сумської області від 03 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Лузан Л. В., Сибільової Л. О., Собини О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП «Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 25 березня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк»), та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № МL-C01/028/2008, до якого сторонами було укладено додаткові договори: від 15 червня 2009 року № 1, від 16 грудня 2009 року № 2, за якими банк надав відповідачу кредит в розмірі 75 516,00 дол. США зі строком остаточного повернення до 23 березня 2023 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договір поруки від 25 березня 2008 року № SR-C01/028/2008 з ОСОБА_5

Згідно з умовами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за кредитним договором, що був укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4, а також права вимоги за договором поруки, що укладений з ОСОБА_5 на забезпечення виконання кредитного договору.

Станом на 12 травня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 83 834,65 дол. США, що еквівалентно 1 726 143,87 грн, у тому числі: 73 375,02 дол. США, що еквівалентно 1 510 781,54 грн - залишок заборгованості за кредитом, 10 459,63 дол. США, що еквівалентно 215 362,33 грн - відсотки за користування кредитом, 6 300 425,09 грн - пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг України» заборгованість за кредитним договором в розмірі 83 834,65 дол. США, що еквівалентно 1 726 143, 87 грн, та 6 300 425,09 грн пені, а всього 8 026 568,96 грн.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку зі ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3 452 287,74 грн заборгованості за кредитним договором.

Стягнуто в дольовому порядку зі ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» судовий збір у сумі 3 654,00 грн, тобто по 1 827,00 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору утворилася заборгованість, а відповідачі повинні нести солідарну відповідальність перед ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Оскільки розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, сума пені підлягає зменшенню. Строк позовної давності не пропущено.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 03 листопада 2016 року скасовано рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2016 року в частині стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 10 459,63 дол. США, що еквівалентно 215 362,33 грн.

Заяву представника ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено.

Позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині стягнення відсотків за користування кредитом в сумі 10 459,63 дол. США, що еквівалентно 215 362,33 грн залишено без розгляду.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 03 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції в частині вирішення позову до ОСОБА_5 та в частині вирішення питання про судові витрати у справі скасовано і ухвалено нове рішення.

Відмовлено ТОВ «ОТП Факторинг Україна» у задоволенні позову, заявленого до ОСОБА_5, у зв'язку з його необґрунтованістю.

Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 1 510 781,54 грн заборгованості за тілом кредиту та 1 726 143,87 грн заборгованості за пенею, нарахованою на тіло кредиту, а всього 3 236 925,41 грн заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2008 року № МL-C01/028/2008, а не 3 452 287,74 грн, як зазначено у рішенні Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 червня 2016 року.

Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 1 220,00 грн в рахунок повернення витрат зі сплати судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1 510 781,54 грн та пені, нарахованої на тіло кредиту у сумі 1 726 143,87 грн є обґрунтованими. Підстав для зміни рішення суду першої інстанції в частині суми пені немає. У зв'язку з залишенням без розгляду вимоги про стягнення відсотків, сума заборгованості підлягає зміні з 3 452 287,74 грн на 3 236 925,41 грн. Перебіг шестимісячного строку для пред'явлення банком вимог до поручителя розпочався з 16 липня 2012 року та закінчився 16 січня 2013 року, з позовом до суду про стягнення заборгованості банк звернувся лише 13 серпня 2014 року, отже позов до поручителя подано з пропуском встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому порука припинена.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення в частині вимог до нього та ухвалити нове рішення про відмову у позові в цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували правові висновки Верховного Суду України щодо наслідків спливу позовної давності як щодо чергових платежів, так і до всієї суми боргу; не вирішили питання про застосування позовної давності, не взяли до уваги, що строк виконання основного зобов'язання був змінений та банк звернувся до суду з пропуском позовної давності; суди не встановили розмір заборгованості та не розглянули клопотання про призначення експертизи.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що 25 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № МL-C01/028/2008.

15 червня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 25 березня 2008 року № МL-C01/028/2008.

16 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір № 2 до кредитного договору від 25 березня 2008 року № МL-C01/028/2008.

15 грудня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_4 було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору від 25 березня 2008 року № МL-C01/028/2008.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки від 25 березня 2008 року № SR-С01/028/2008.

15 червня 2009 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладений додатковий договір № 1 до договору поруки від 25 березня 2008 року № SR-С01/028/2008.

15 грудня 2009 року між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_5 укладений додатковий договір № 2 до договору поруки від 25 березня 2008 року № SR-С01/028/2008.

Згідно з договором купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року ПАТ «ОТП Банк» продало (відступило), а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, перелік яких міститься у додатку № 1 до цього договору (пункт 110 додатку № 1 до договору купівлі-продажу кредитного портфелю), а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло такий кредитний портфель та зобов'язалось сплатити на користь ПАТ «ОТП Банк» винагороду.

Відповідно до пункту 3.3 договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 27 червня 2012 року у зв'язку з продажем кредитного портфелю ТОВ «ОТП Факторинг Україна» набуло усі права вимоги за кредитними договорами включаючи, але не обмежуючись правами вимоги до боржників щодо сплати основного боргу, щодо сплати процентів, нарахованих на суму основного боргу, а також правами вимоги щодо сплати штрафних санкцій.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягненні заборгованості за тілом кредиту та пенею, суд апеляційної інстанції виходив з того, що сума нарахованої пені узгоджується з вимогами пункту 4.1.1 кредитного договору від 25 березня 2008 року, відповідно до якого за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочення. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Таким чином, є підстави для стягнення зі ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором від 25 березня 2008 року № МL-C01/028/2008 у розмірі: 1 510 781,54 грн - заборгованість за тілом кредиту (73 375,02 дол. США) та 1 726 143,87 грн - заборгованість за пенею, нарахованою на тіло кредиту, а всього 3 236 925,41 грн.

Згідно з підпунктом підпункту 2.1.4.1 пункту 2.1.4 додаткового договору від 16 грудня 2009 року № 2 до кредитного договору від 25 березня 2008 року у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань сторони домолилися, що дата остаточного повернення кредиту переноситься на останній календарний день строку дії прострочки, при цьому банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом 1 (одного) банківського дня починаючи з наступного дня після спливу строку дії прострочки.

У випадку невиконання позичальником чи третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь-яких інших умов договорів (правочинів), укладених між банком та позичальником, та/чи між банком та третіми особами, що існували на момент укладення кредитного договору чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені в майбутньому понад 30 календарних днів, сторони домовились, що наступних 30 календарних днів, банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про дострокове виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом 30 (тридцяти) календарних днів починаючи з наступного дня після спливу строку порушення зобов'язання, при цьому дата остаточного повернення кредиту переноситься на останній календарний день строку виконання боргових зобов'язань у повному розмірі (підпункту 2.1.4.2 пункту 2.1.4 додаткового договору від 16 грудня 2009 року № 2).

Відповідно до пункту 3.1 додаткового договору від 16 грудня 2009 року № 2 до кредитного договору від 25 березня 2008 року сторони домовились, що у випадку виникнення розбіжностей між положеннями кредитного договору та цього додаткового договору, положення цього додаткового договору підлягають пріоритетному застосуванню, якщо інше не передбачене умовами цього додаткового договору.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів.

Суд апеляційної інстанції встановив, що за умовами додаткового договору від 16 грудня 2010 року сторони домовились про розмір кредитної заборгованості, а також про те, що кредитна заборгованість як за тілом кредиту, так і за відсотками має погашатись єдиним щомісячним платежем у розмірі 1 228,70 дол. США (а. с. 135).

З розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що зі сплачених відповідачем сум 16 квітня 2009 року останній раз на погашення заборгованості за тілом кредиту була зарахована сума 247,2 дол. США та в цей же день на погашення відсотків - 240,00 дол. США; за період після 16 квітня 2009 року до 05 квітня 2012 року на погашення відсотків було зараховано 18 907,04 дол. США (а. с. 89-90, 208-209).

Відповідно до підпункту 2.1.4.1 пункту 2.1.4 додаткового договору від 16 грудня 2009 року № 2 до кредитного договору від 25 березня 2008 року умовою, за якою змінюється строк виконання основного зобов'язання, є, зокрема, випадок невиконання позичальником боргових зобов'язань. У той же час встановлено, що до 05 квітня 2012 року відповідач виконував боргові зобов'язання, хоча і не в повному обсязі.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустив строк позовної давності не знайшли свого підтвердження з наступних підстав.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (спеціальна позовна давність).

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Суд апеляційної інстанції встановив, що до 05 квітня 2012 року відповідач визнавав свій обов'язок з погашення кредитної заборгованості, оскільки сплачував щомісячні платежі, хоча і не в повному розмірі.

Позов до суду про стягнення заборгованості ТОВ «ОТП Факторинг Україна» пред'явило 13 серпня 2014 року, тобто через 2 роки 4 місяці після останнього здійсненого відповідачем платежу, тобто не можна визнати обґрунтованими доводи скарги про пропуск банком позовної давності.

Доводи касаційної скарги про невстановлення розміру заборгованості зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 03 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик