Постанова

Іменем України

05 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 524/3853/16-ц

провадження № 61-19949св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_3,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 05 квітня 2017 року у складі судді Нестеренка С. Г. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О., Бондаревської С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1.

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 06 вересня 2008 року до 17 жовтня 2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5

Під час перебування у шлюбі 21 травня 2013 року вона за особисті кошти, а також за кошти, надані їй у позику, придбала зазначену вище квартиру.

Після розірвання шлюбу з відповідачем у добровільному порядку не можуть дійти згоди щодо користування нею, у зв'язку з чим просила задовольнити позов.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подав зустрічний позов, у якому з урахуванням уточнень просив припинити право спільної сумісної власності на нерухоме майно і визнати за ним право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що спірне житлове приміщення придбано під час шлюбу за спільні кошти подружжя та жодних домовленостей щодо його поділу між ними не досягнуто, просив позов задовольнити.

Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчук Полтавської області від 05 квітня 2017 року первісний позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право власності за кожним на ? частину квартири АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірна квартира є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і їх частки у цьому майні є рівними.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року рішення Автозаводського районного суду міста Кременчук Полтавської області від 05 квітня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та залишив рішення суду без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У касаційній скарзі, що надійшла у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити первісний позов та відмовити у задоволенні зустрічного позову.

Скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, суди не врахували те, що спірна квартира була придбана 21 травня 2013 року за її особисті кошти, які отримані нею за договором позики, з метою забезпечення її та доньки житлом. При цьому, відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що це житло придбано за спільні сімейні кошти.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав письмові пояснення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 524/3853/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 2008 року, який розірваний на підставі рішення Автозаводського районного суду міста Кременчук Полтавської області від 06 жовтня 2014 року.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що подружжя фактично припинило сімейно-шлюбні відносини з серпня 2014 року.

21 травня 2013 року між ОСОБА_7 в особі ОСОБА_8 та ОСОБА_9 укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Першої Кременчуцької державної нотаріальної контори Власенко Н. В. і зареєстрований у реєстрі за № 5-365. Державна реєстрація права власності на квартиру була здійснена у цей же день. Продаж квартири вчинено за 136 945,00 грн, які були сплачені покупцем продавцеві у повному обсязі.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Відповідно до вимог статті 70 СК України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову ОСОБА_3 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_4, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що спірна квартира придбана за договором купівлі-продажу та проведено її державну реєстрацію у період шлюбу сторін, дійшов обґрунтованого висновку про те, що вона є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу порівну з виділенням у власність по ? частині кожному.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судових рішень.

Доводи скарги зводяться лише до оцінки доказів, зокрема, договору позики, укладеного 20 травня 2013 року між ОСОБА_11 (тіткою ОСОБА_3) та ОСОБА_3, що відповідно до вимог статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 05 квітня 2017 року та ухвали апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 05 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 02 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат