Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 376/534/15-ц

провадження № 61-33616св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа 1 - Сквирська міська рада Київської області,

третя особа 2 - Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Київської області,

представник третьої особи 2 - Павленко Ярослав Володимирович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Сквирського районного суду Київської області у складі судді Клочко В. М. від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Кулішенка Ю. М., Кашперської Т. Ц., Сушко Л. П. від 14 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи: Сквирська міська рада Київської області, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю Київської області, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, земельною ділянкою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у 2001 році він в порядку спадкування набув право власності на 1/2 частини житлового будинку на АДРЕСА_1 в указаному будинку. У порушення будівельних норм та правил, без належних дозволів відповідач під приводом перепланування протягом 2002 - 2008 років провів ряд будівельних робіт у своїй частині будинку. На межі земельних ділянок звів паркан висотою 2 м із хвильового суцільного промислового шиферу, який може нести загрозу життю та здоров'ю, оскільки являється канцерогенним, порушує інсоляцію земельної ділянки, у зв'язку з чим земельна ділянка може бути непридатною для використання. Також у порушення санітарних норм відповідач на подвір'ї тримає пасіку. В результаті своєї господарської діяльності відповідач допустив ряд грубих порушень, що призвело до руйнації належної позивачу 1/2 частини житлового будинку, чим заподіяв йому майнової та моральної шкоди.

Посилаючись на те, що відповідач створив неможливі умови для проживання у спільному житловому будинку, просив суд ухвалити рішення про усунення перешкод в здійсненні його права користування 1/2 частиною житлового будинку на АДРЕСА_1 та земельними ділянками, які розташовані за вказаною адресою; зобов'язати ОСОБА_5 провести належну йому частину будинку в первісний за зовнішніми межами стан шляхом знесення споруджених з порушенням будівельних, протипожежних та санітарних норм прибудов до будинку; знесення спорудженого з порушенням будівельних, протипожежних та санітарних норм мансардного (другого) поверху, проведення даху та водостоку в стан, який не буде сприяти руйнування його частини житлового будинку; перенесення каналізаційного вигребу на встановлену санітарними нормами відстань від його частини житлового будинку. Просив зобов'язати відповідача засипати погребище, яке знаходиться на належній йому на праві власності земельній ділянці, яка виключає просідання грунту та руйнацію стін його частини житлового будинку, а саме кухні; знести шиферну огорожу, яка розташована на його ділянці; перенести на встановлену санітарними нормами бджолину пасіку. Стягнути з ОСОБА_5 на свою користь 50 000 грн у рахунок відшкодування майнової шкоди та 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Сквирського районного суду Київської області від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту порушення відповідачем його права на користування належним йому майном та наявність підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди.

Ухвалою апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди порушили норми процесуального права, що унеможливило встановлення всіх фактичних обставин справи, що має значення для правильного вирішення справи. Зокрема, суд першої інстанції залишив без належного реагування клопотання позивача про допит свідків, свідчення яких є доказами стану належної позивачу частини будинку до і після ремонтних робіт, проведених відповідачем, та причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача та погіршенням стану його житла. Апеляційний суд залишив поза увагою порушення місцевим судом норм процесуального права, належної оцінки доводам апеляційної скарги не надав та помилково залишив рішення суду без змін.

У вересні 2017 року ОСОБА_5 до касаційного суду подав заперечення на касаційну скаргу, у яких посилається на безпідставність доводів касаційної скарги та законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду передана вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що співвласниками житлового будинку 1917 року побудови з господарськими будівлями і спорудами, що розташований на АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_4, якому на праві приватної власності належить 1/2 частини житлового будинку (квартира НОМЕР_1) та земельна ділянка площею 0,100 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і земельна ділянка площею 0,0241 га для ведення особистого селянського господарства, а інша 1/2 частини житлового будинку (квартира НОМЕР_2) на праві приватної власності належить ОСОБА_5

Згідно технічного паспорту КП КОР «Білоцерківське бюро технічної інвентаризації» від 21 серпня 2003 року фізичний знос житлового будинку за АДРЕСА_1 становить 69 %.

Згідно з правилами, закріпленими у Стандарті Міністерства з питань житлово-комунального господарства України СОУ ЖКГ 75.11-35077234.НННН:2009 «Житлові будинки. Правила визначення фізичного зносу житлових будинків», затвердженому наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2009 року № 21 загальна характеристика технічного стану житлового будинку при зносі 61-80 %, а саме несучих конструктивних елементів є аварійним, а не несучих - дуже ветхий. Обмежене виконання елементами будинку своїх функцій.

Рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради депутатів від 13 січня 2001 року попередньому власнику 1/2 частини спірного будинку (квартири НОМЕР_2) ОСОБА_6 було надано дозвіл добудувати до належної йому на праві приватної власності 1/2 частини житлового будинку капітальну прибудову під житлову кімнату зовнішніми розмірами 3,80х5,0 м на закріпленій за ним земельній ділянці на АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Сквирської міської ради депутатів від 31 січня 2003 року за ОСОБА_6. було узаконено одноповерхову прибудову зовнішніми розмірами 4,5х10 м під приміщення житлової кімнати до власної 1/2 частини житлового будинку на присадибній земельній ділянці на АДРЕСА_1.

Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 21 січня 2016 року № 5549/15-43/729/16-43 будівельні роботи, які фактично виконані в квартирі НОМЕР_2, яка перебуває у власності ОСОБА_5, відносяться до будівельних робіт з реконструкції житлового будинку.

Згідно результатів візуального обстеження внутрішнє опорядження приміщень квартири НОМЕР_1 та її конструктивні елементи знаходяться в незадовільному стані. Тобто експлуатація квартири можлива лише при умові проведення відповідних ремонтних робіт.

За результатами виконання робіт з реконструкції квартири НОМЕР_2 ОСОБА_5 змінилась первинна конструктивна схема будинку та його елементів, а також первинне об'ємно - планувальне рішення будинку, внаслідок чого несучі елементи будинку (стіни, перекриття, дах) втратили свою цілісність та відбулись зміни в їх роботі зі сприйняття та передачі навантажень, а також враховуючи наявність та характер пошкоджень в елементах квартири НОМЕР_1 ОСОБА_4 можливо стверджувати, що роботи з реконструкції квартири НОМЕР_2 негативно вплинули на технічний стан квартири НОМЕР_1, зокрема на збільшення уже існуючих пошкоджень (у разі їх наявності до реконструкції квартири НОМЕР_2) та виникнення нових пошкоджень, в тому числі у вигляді тріщин в несучих елементах.

Але зважаючи на те, що в наданих матеріалах відсутні чіткі дані щодо технічного стану будинку до реконструкції, а також зважаючи на рік побудови будинку, його клас, конструктивні особливості та фактичний строк експлуатації, встановити наскільки саме роботи з реконструкції квартири НОМЕР_2 погіршили технічний стан квартири НОМЕР_1 не вбачається за можливе.

Будівельні роботи з перебудови та перепланування 1/2 частини житлового будинку АДРЕСА_1, а саме в квартирі НОМЕР_1, не проводилися.

Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, а також право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Частиною першою, другою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Із матеріалів справи вбачається, що спірний будинок було збудовано у 1917 році та було вичерпано строк його експлуатації, використання будинку за призначенням було можливе лише при проведені його реконструкції.

ОСОБА_4 у належній йому 1/2 частині житлового будинку з 2000 року не проводив будь-які ремонтні роботи, належного утримання свого майна всупереч вимогам статті 322 ЦК України не здійснював.

Реконструкція належної відповідачу 1/2 частини спірного будинку була вимушеною мірою та була направлена на збереження функцій житлового будинку.

Позивачем не надано належних та допустимих у розумінні приписів статей 58, 59 ЦПК України доказів того, що добудови та реконструкція проведені відповідачем у квартирі НОМЕР_2 спричинило руйнування належної позивачу частини будинку у визначений ним спосіб та розмірі, а також заподіяло йому майнової та моральної шкоди.

Таким чином, вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали в їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів та відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Сквирського районного суду Київської області від 21 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 14 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило