Постанова

Іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-2853/06

провадження № 61-7397св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - орендне підприємство «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до орендного підприємства «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (далі -

ОП «Запорізьке МБТІ») про виділ частки в натурі та державну реєстрацію відокремленого обʼєкта нерухомості.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 є засновником товариства з обмеженою відповідальністю «Віра-2».

Відповідно до угоди купівлі-продажу від 24 лютого 2006 pоку, посвідченої приватним нотаріусом, ТОВ «Віра-2» придбало приміщення АДРЕСА_1 та виконало реконструкцію, внаслідок чого ізольована частина приміщення складається з: коридору № 1 площею 11,2 кв.м, складу № 2 площею 19,7 кв.м, вентиляційної № 3 площею 5,4 кв.м, вентиляційної № 4 площею 8,7 кв.м, сходова клітина № 6 площею

12,5 кв.м, коридору 37 площею 12,7 кв.м, холодильної камери № 8 площею 14,8 кв.м, кімнати № 9 площею 40,6 кв.м, складу № 10 площею 71,1 кв.м, фасовочної № 11 площею 8,6 кв.м, коридору № 12 площею 7,2 кв.м, складу

№ 13 площею 3 9,4 кв.м, складу № 15 площею 14,8 кв.м, складу № 16 площею 31,3 кв.м, загальною площею 298,0 кв.м.

Відокремлене в натурі приміщення має окремий вихід.

ОСОБА_4 на підставі положень статті 364 ЦК України просила виділити в натурі нежиле приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: коридору № 1 площею 11,2 кв.м, складу № 2 площею 19,7 кв.м, вентиляційної № 3 площею 5,4 кв.м, вентиляційної № 4 площею 8,7 кв.м, сходової клітини № 6 площею 12,5 кв.м, коридору 37 площею 12,7 кв.м, холодильної камери № 8 площею 14,8 кв.м, кімнати № 9 площею

40,6 кв.м, складу № 10 площею 71,1 кв.м, фасовочної № 11 площею 8,6 кв.м, коридору № 12 площею 7,2 кв.м, складу № 13 площею 39,4 кв.м, складу № 15 площею 14,8 кв.м, складу № 16 площею 31,3 кв.м, загальною площею

298,0 кв.м з присвоєнням нового реєстраційного номеру; визнати за

ТОВ «Віра-2» право власності на дане приміщення, як на окремий об'єкт нерухомості. Зобов'язати ОП «Запорізьке МБТІ» зареєструвати право власності на відокремлене приміщення за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: коридору № 1 площею 11,2 кв.м, складу № 2 площею 19,7 кв.м, вентиляційної № 3 площею 5,4 кв.м, вентиляційної № 4 площею

8 ,7 кв.м, сходової клітини № 6 площею 12,5 кв.м, коридору 37 площею

12,7 кв.м, холодильної камери № 8 площею 14,8 кв.м, кімнати № 9 площею

40,6 кв.м, складу № 10 площею 71,1 кв.м., фасовочної № 11 площею 8,6 кв.м, коридору № 12 площею 7,2 кв.м, складу № 13 площею 39,4 кв.м, складу № 15 площею 14,8 кв.м, складу № 16 площею 31,3 кв.м, загальною площею

298,0 кв.м.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 24 липня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОП «Запорізьке МБТІ» про виділ частки в натурі та державну реєстрацію відокремленого обʼєкта нерухомості задоволено.

Виділено ТОВ «Віра-2» в натурі нежиле приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: коридору № 1, площею 11,2 кв.м, складу № 2, площею 19,7 кв.м, вентиляційної № 3, площею 5,4 кв.м, вентиляційної № 4, площею 8,7 кв.м, сходової клітки № 6, площею 12,5 кв.м, коридору № 7, площею 12,7 кв.м, холодильної камери № 8, площею 14,8 кв.м, кімнати № 9, площею 40,6 кв.м, складу № 10, площею 71,1 кв.м, фасовочної

№ 11, площею 8,6 кв.м, коридору № 12, площею 7,2 кв.м, складу № 13, площею 39,4 кв.м, складу № 15, площею 14,8 кв.м, складу № 16, площею 31,3 кв.м, загальною площею 298,0 кв.м, з присвоєнням нового реєстраційного номера - 204.

Визнано за ТОВ «Віра-2» право власності на дане нежиле приміщення, як на окремий обʼєкт нерухомості.

Зобовʼязано ОП «Запорізьке МБТІ» зареєструвати право власності на відокремлене приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_1, що складається з: коридору № 1, площею 11,2 кв.м, складу № 2, площею 19,7 кв.м, вентиляційної № 3, площею 5,4 кв.м, вентиляційної № 4, площею 8,7 кв.м, сходової клітки № 6, площею 12,5 кв.м, коридору № 7, площею 12,7 кв.м, холодильної камери № 8, площею 14,8 кв.м, кімнати № 9, площею 40,6 кв.м, складу № 10, площею 71,1 кв.м, фасовочної № 11, площею 8,6 кв.м, коридору № 12, площею 7,2 кв.м, складу № 13, площею 39,4 кв.м, складу № 15, площею 14,8 кв.м, складу № 16, площею 31,3 кв.м, загальною площею 298,0 кв.м, реєстраційний номер - 204.

Рішення суду першої інстанції мотивоване обґрунтованістю заявлених позовних вимог.

Не погоджуючись із рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 24 липня 2006 року, особа яка не брала участі у справі, ОСОБА_5 30 січня 2017 року оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 24 липня 2006 року скасовано та прийнято нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОП «Запорізьке МБТІ» про виділ частки в натурі та державну реєстрацію відокремленого обʼєкта нерухомості відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_4 не надано доказів, які б підтверджували, що в неї існує право власності, яке потребує захисту.

10 січня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового звʼязку надіслано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду касаційну скаргу в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Запорізької області від

19 грудня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосування судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що поновлюючи строк на апеляційне оскарження судового рішення, суд апеляційної інстанції проігнорував обставини справи та поновив строк на апеляційне оскарження з порушенням норм процесуального права, в результаті цього відбувся незаконний перегляд судової справи та ухвалена незаконна постанова.

ОСОБА_5 не має жодного відношення до рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 24 квітня 2006 року, а тому він не мав права звертатися до суду з апеляційною скаргою, а апеляційний суд не мав права приймати цю скаргу до апеляційного розгляду.

Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відкрито касаційне провадження у даній справі.

Витребувано з Жовтневого районного суду міста Запоріжжя цивільну справу

№ 2-2853/06 за позовом ОСОБА_4 до ОП «Запорізьке МБТІ» про виділ частки в натурі та державну реєстрацію відокремленого обʼєкту нерухомості.

Надіслано учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї документів, роз'яснено їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, у строк до 14 березня 2018 року.

23 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

28 лютого 2018 року справу передано судді-доповідачу.

Станом на 15 березня 2018 року відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з положеннями статей 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, передбачений законом або договором, за умови належності особі, яка звертається до суду, прав, свобод або інтересів, про захист яких йдеться.

Відповідно до статті 5 ЦПКУкраїни, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Загальні способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені статтею 16 ЦК України. При виборі способу захисту цивільного права необхідно виходити із суб'єктивного права та характеру його порушення.

Право вибору способу захисту порушеного або оспорюваного права належить позивачеві відповідно до вимог статей 4, 13, 43 ЦПК України, тоді як перевірка відповідності цього способу наявному порушенню і меті судового розгляду у відповідності до статті 5 ЦПК України є обов'язком суду.

За змістом наведених норм закону право на задоволення позову у справі має особа, яка не може в повній мірі реалізувати свої порушені, невизнані або оспорювані права. Не може бути задоволено позов особи про захист прав, яких вона не має.

За положеннями статті 85 ГК України господарське товариство є власником: майна, переданого йому у власність засновниками і учасниками як внески; продукції, виробленої в результаті господарської діяльності товариства; доходів, одержаних від господарської діяльності товариства; іншого майна, набутого товариством на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до статей 88, 89 ГК України (в редакції, яка діяла на час виникнення правовідносин) учасники господарського товариства мають право: брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); одержувати інформацію про діяльність товариства. На вимогу учасника товариство зобов'язане надати йому для ознайомлення річні баланси, звіти про фінансово-господарську діяльність товариства, протоколи ревізійної комісії, протоколи зборів органів управління товариства тощо; вийти в передбаченому установчими документами порядку зі складу товариства.

Учасники товариства мають також інші права, передбачені цим Кодексом, іншими законами та установчими документами товариства.

Учасники господарського товариства зобов'язані: додержуватися вимог установчих документів товариства, виконувати рішення його органів управління; вносити вклади (оплачувати акції) у розмірі, порядку та коштами (засобами), що передбачені установчими документами, відповідно до цього Кодексу та закону про господарські товариства; нести інші обов'язки, передбачені цим Кодексом, іншими законами та установчими документами товариства.

Управління діяльністю господарського товариства здійснюють його органи та посадові особи, склад і порядок обрання (призначення) яких визначається залежно від виду товариства, а у визначених законом випадках - учасники товариства.

Посадовими особами товариства визнаються голова та члени виконавчого органу, голова ревізійної комісії (ревізор), а у разі створення ради товариства (спостережної ради) - голова і члени цієї ради.

Судом установлено, що розпорядженням виконкому Запорізької міської ради народних депутатів від 19 липня 1993 року № 1114р зареєстровано установчий договір про діяльність ТОВ «Віра-2» (друга редакція).

Учасниками товариства на той час були громадяни України: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 та ОСОБА_7.

31 січня 2006 року ТОВ «Віра-2» приватизувало способом викупу нежитлове приміщення (літ. «А-9») продовольчого магазину № 2, загальною площею

296,4 кв.м, що складає 9/10 частин приміщення № 199; приміщення

№ 200 підвалу, загальною площею 49,0 кв.м, що складає 11/100 частин приміщення № 200; приміщення № 201 напівпідвалу, загальною площею

716,6 кв.м, загальною площею за внутрішніми замірами 1 062,0 кв.м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією договору № 22 купівлі-продажу об'єкта права комунальної власності від 31 січня 2006 року та Витягом з Державного реєстру правочинів від 24 лютого 2006 року № 2114874 (а .с. 6-9, 33).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, апеляційний суд правильно виходив із того, що позивач як засновник (учасник) товариства з обмеженою відповідальністю не є співвласником спірного майна, тому що воно належить ТОВ «Віра-2», яке в свою чергу як суб'єкт господарювання, що здійснює господарську діяльність, набуло це майно на підставах, не заборонених законом, відповідно до вимог статті 85 ГК України.

Таким чином, ОСОБА_4 є лише співвласником корпоративних прав ТОВ «Віра-2».

Також апеляційний суд правильно вважав, що відповідно до вимог статей 88, 89 ГК України позивач не мала повноважень звертатися до суду з позовом від імені ТОВ «Віра-2», доказів протилежного матеріали справи не містять; цим правом були наділені посадові особи товариства (голова та члени виконавчого органу). Склад виконавчого органу передбачений статтею 62 Закону України «Про господарські товариства» та установчими документами ТОВ «Віра-2», і цим виконавчим органом є директор, який діє від імені товариства.

Статтею 88 ГК України серед інших прав і обов'язків учасників господарського товариства не передбачено, що вказані особи можуть діяти від імені товариства та/або представляти його інтереси.

Таким чином, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що позивач як засновник (учасник) товариства з обмеженою відповідальністю не є співвласником нежилого приміщення підвалу за адресою: АДРЕСА_1, а вказане нерухоме майно належить ТОВ «Віра-2»; ОСОБА_4 є лише співвласником корпоративних прав ТОВ «Віра-2». Доказів того, що позивач як учасник господарського товариства, могла діяти від імені товариства та/або представляти його інтереси в суді, матеріали справи не містять.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні указаного позову, оскільки позивач не надала доказів того, що в неї існує право власності, яке потребує захисту.

Доводи заявника про те, що в апеляційного суду не було жодної підстави поновлювати строк на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції є безпідставним та не впливає на правильність висновків апеляційного суду по суті вирішеного спору з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 73 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечено судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Норми ЦПК України (в редакції, чинній на час подання апеляційної скарги) не містять вичерпного переліку підстав, які вважаються поважними для вирішення питання про поновлення пропущеного процесуального строку. Такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Доводи заявника про те, що оскаржуваним рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 24 липня 2006 року не порушуються права ОСОБА_5 є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 є учасником ТОВ «Віра-2» із відповідним внеском у статутний фонд товариства.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 19 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська