ПОСТАНОВА

Іменем України

30 травня 2018 року м. Кропивницький

справа № 388/1463/16-ц

провадження № 22-ц/781/938/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Карпенка О.Л., Черненка В.В.

за участю секретаря Бодопрост М.М.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача за довіреністю ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача адвокат ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Долинського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2018 року у складі судді Баранського Д.М. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів.

Зазначала, що 19 травня 2016 року між нею та відповідачем була досягнута домовленість щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля ВАЗ 2108, державний номер НОМЕР_1. З метою забезпечення зобовязання вона передала відповідачу грошові кошти у розмірі 27500 грн., а відповідач передав їй та її сину автомобіль ВАЗ 2108 та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. На підтвердження отримання коштів відповідач написав розписку у присутності двох свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Також відповідач запевнив її, що має генеральну довіреність від власника автомобіля і може здійснити його продаж та пообіцяв, що через деякий час здійснить переоформлення транспортного засобу на її сина. В подальшому відповідач говорив, що зайнятий або знаходиться на роботі, тому не має часу здійснити переоформлення транспортного засобу.

21 червня 2016 року її сином було здійснено обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 30 липня 2016 року її сина зупинив інспектор патрульної поліції та здійснив тимчасове затримання транспортного засобу. На звернення до Регіонального сервісного центру МВС України їм повідомили, що вони не можуть повернути автомобіль, оскільки на все майно власника автомобіля, ОСОБА_7, накладено арешт через несплату ним аліментів.

Відповідачем було приховано факт накладеного арешту на спірний автомобіль, в результаті чого її було введено в оману, що призвело до незаконного заволодіння її грошовими коштами.

Вона неодноразово зверталась до відповідача з вимогою надати генеральну довіреність від власника автомобіля та переоформлення транспортного засобу. На сьогоднішній день відповідач зобовязання по переоформленню автомобіля не виконав, повернути кошти відмовляється.

Просила стягнути з відповідача на її користь отримані без достатньої правової підстави грошові кошти у розмірі 27500 грн. та судові витрати у справі.

В ході судового розгляду неодноразово змінювала позовні вимоги. Зазначала, що з вини відповідача договір купівлі-продажу транспортного засобу не був укладений у встановленому законом порядку, отже сплачений в рахунок виконання договору купівлі-продажу платіж визнається авансовим і грошові кошти мають бути повернуті у тому розмірі, в якому вони передавались. Просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти у розмірі 27500 грн., які було передано відповідачу згідно з розпискою від 19 травня 2016 року та стягнути судові витрати у справі.

Рішенням Долинського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2018 року позов про стягнення коштів задоволено. Суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 27500 грн. та 551 грн. 20 коп. судового збору. Суд дійшов висновку, що грошові кошти отримані відповідачем безпідставно: відповідач не є власником автомобіля, також не мав в установленому законом порядку довіреності від власника на його продаж. Фактично між учасниками справи не було укладено договір купівлі-продажу автомобіля, а відтак відповідач безпідставно отримав за нього кошти, тому вони мають бути стягнуті на користь позивача.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що 19 травня 2016 року між позивачем та ним було досягнуто домовленості щодо укладення договору купівлі-продажу автомобіля. Він діяв на підставі усної домовленості з титульним власником автомобіля. Позивач при укладенні цього договору отримала автомобіль та ключі від нього, свідоцтво про реєстрацію автомобіля, поліс цивільної відповідальності. Натомість передала йому грошові кошти в сумі 27500 грн. Ухиляючись від сплати податків та зборів, які необхідно було сплатити після укладення договору купівлі-продажу автомобіля при його реєстрації, позивач від офіційного переоформлення автомобіля відмовилась, обгрунтовуючи тим, що в неї немає на це ні грошей, ні часу, що в разі необхідності вона звяжеться з титульним власником придбаного автомобіля та переоформить його на себе. На його вмовляння позивач не реагувала, переоформлювати автомобіль не бажала. Таким чином договір купівлі-продажу автомобіля було укладено, при його укладенні виконано всі істотні умови. Оскільки він діяв за усної домовленості з титульним власником автомобіля та за його вказівкою, відповідачем у справі має бути титульний власник, а він лише третьою особою. При ухваленні рішення суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки позивач після зміни позовних вимог просила стягнути авансово сплачені кошти, однак судом ухвалено рішення з посиланням на позовні вимоги, які позивач змінила. Судом було встановлено, але не надано належної правової оцінки тому факту, що позивачка просила стягнути авансово сплачені кошти, однак за договором купівлі-продажу автомобіля була сплачена повна вартість автомобіля та виконано всі істотні умови договору, передано майно в натурі, позивачка з моменту отримання автомобіля почала ним користуватись. Перехід права власності на автомобіль за договором купівлі-продажу відбувається в момент передачі автомобіля, якщо сторонами договору не передбачено інший порядок переходу права власності. Державна реєстрація транспортних засобів не є державною реєстрацією прав власності на транспортний засіб у законодавчому розумінні цього поняття і не впливає на момент переходу права власності на транспортний засіб з таких підстав. Судом помилково визначено поняття реєстрації транспортних засобів тотожним з реєстрацією права власності.

Апеляційне провадження відкрито 27 квітня 2018 року (а.с.131). Справа призначена до розгляду на 16 травня 2018 року, але у звязку з відпусткою судді її розгляд відкладено на 30 травня 2018 року.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду без змін, оскільки доводи, викладені в апеляційній скарзі не відповідають фактичним обставинам справи. Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідач не є належним відповідачем у справі є хибним, оскільки грошові кошти отримані саме відповідачем. При цьому він ніяк не міг діяти в інтересах титульного власника автомобіля, оскільки не був ним уповноважений на продаж автомобіля та отримання за це певних грошових коштів. Суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач не є та не був власником автомобіля, не мав повноважень здійснювати відчуження цього автомобіля, автомобіль з обліку в органах МВС України для його продажу не знімався, договір купівлі-продажу у визначеному законом порядку не укладався. Тому грошові кошти, отримані відповідачем за продаж автомобіля є безпідставними та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.148-153).

В засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив розглянути справу за відсутності його представника адвоката ОСОБА_4.

Позивач та її представник про дату, час та місце розгляду справи повідомлені під розписку (а.с.161,162), в засідання апеляційного суду не прибули.

Неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи (ч.2 ст.305 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Як встановлено судом і підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_3 19 травня 2016 року написав розписку про те, що він продає ОСОБА_1 автомобіль «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2. Отримав грошові кошти у розмірі 27500 грн. при свідках (а. с. 5). Факт написання розписки та отримання грошей в сумі 27500 грн. відповідач не заперечує.

Також матеріалами справи підтверджується, що право власності на автомобіль «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2, зареєстровано за ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в м.Харкові (а.с.17).

Постановою державного виконавця Московського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції від 04 лютого 2013 року на зазначений автомобіль накладено арешт та заборонено здійснювати відчуження цього майна, також постановою державного виконавця від 16 квітня 2013 року для забезпечення стягнення аліментів на цей автомобіль накладено арешт та заборонено здійснювати його відчуження (а.с.27-30).

В засідання апеляційного суду відповідач надав нотаріально посвідчену довіреність від 04 лютого 2010 року, якою ОСОБА_7 уповноважив ОСОБА_8 та ОСОБА_9 користуватися, експлуатувати (керувати) та розпоряджатися за ціну та на умовах на їх розсуд належним йому автомобілем «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2, з правом передоручення, строк дії довіреності до 04 лютого 2018 року (а.с.182).

25 травня 2013 року нотаріально посвідчена довіреність, якою ОСОБА_8 в порядку передоручення уповноважив ОСОБА_10 користуватися, експлуатувати (керувати) та розпоряджатися за ціну та на умовах на його розсуд належним ОСОБА_7 автомобілем «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с.181).

Довіреність про те, що відповідач ОСОБА_3 має право розпорядитися належним ОСОБА_7 автомобілем, відсутня.

Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу, належить вчиняти у письмовій формі.

Відповідно до ч.1 ст. 655 ЦК за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Право продажу, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові (ч.1 ст.658 ЦК України).

Підстава набуття права власності у одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності у інших осіб.

За змістом ст.237,239 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє.

Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.

Відповідно до ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Згідно з правилами ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: повідомити довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Зазначені норми права свідчать про те, що довіреність на право управління, володіння та розпорядження автомобілем не є правовстановлювальним документом, який посвідчує право власності на автомобіль.

Транспортний засіб має особливості цивільного обороту, без укладання договору купівлі-продажу у відповідності з вимогами закону, перехід права власності неможливий.

В матеріалах справи відсутній договір купівлі-продажу автомобіля, вчинений у письмовій формі, підписаний обома сторонами продавцем (або його довіреною особою) і покупцем, засвідчений підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, який би містив всі істотні умови, необхідні для чинності такого договору купівлі-продажу, як того вимагають норми статей 202,203,207, п. 3 ст.208, ст.ст. 328, 626, 638, глави 54 ЦК України, п.8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року N 1388 (далі-Порядок).

Спірний автомобіль згідно п.п.7,8,41,43 вищезазначеного Порядку не був знятий з обліку в органах ДАІ, залишається зареєстрованим за ОСОБА_7, заява від останнього або його повіреного про зняття з обліку автомобіля не подавалась, крім того, в зв'язку з накладенням 04 лютого 2013 рокуарешту на автомобіль, він не міг бути знятий з обліку та проданий.

Оскільки ОСОБА_3 не є та не був власником автомобіля «ВАЗ-2108», реєстраційний номер НОМЕР_2, не мав повноважень здійснювати відчуження цього транспортного засобу, автомобіль з обліку в органах МВС України для його продажу не знімався, договір купівлі-продажу у встановленому законом порядку не укладався, то суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку, що грошові кошти за автомобіль він отримав безпідставно, тому вони підлягають поверненню позивачу.

Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу, що ОСОБА_3 отримані за автомобіль кошти передав ОСОБА_10, який згідно з довіреністю мав право розпоряджатися автомобілем або власнику автомобіля ОСОБА_7 Не надані такі докази і до апеляційного суду.

Колегія суддів вважає, що посилання в апеляційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі №6-100 цс 15, не є прикладом подібних правовідносин, оскільки як вбачається із змісту цієї постанови відповідач у справі був належним чином уповноважений на продаж автомобіля його власником, а в цій справі відповідач повноважень на продаж автомобіля не мав і не має, що ним не заперечується.

Суд першої інстанції правильно послався на правовий висновок, який викладений у подібних правовідносинах у постанові Верховного Суду України від 23 березня 2016 року у справі №6-2978 цс 15.

Доводи апеляційної скарги, що позивач відмовилася від стягнення коштів на підставі ст..1212ЦК України є безпідставними, оскільки із змісту заяв про зміну позовних вимог, які надійшли в суд 23 травня 2017 року та 15 січня 2018 року (а.с.36,78-79), позивач наполягала на тому, що відповідач безпідставно отримав кошти за автомобіль, який йому не належить і він не мав належних повноважень щодо його продажу, крім того посилалася також на те, що передані нею кошти підлягають поверненню, оскільки договір купівлі-продажу автомобіля так і не було укладено в передбаченій законом формі.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішенняДолинського районного суду Кіровоградської області від 01 лютого 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 04 червня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: О.Л.Карпенко

ОСОБА_11