Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/1227/16-ц

провадження № 61-12412св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представник відповідачів - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про розірвання договору позики, стягнення заборгованості за договором позики за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року у складі судді Саган В. М. та рішення Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гуля В. В., Приходька К. П., Сліпченка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_8 звернулися з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про розірвання договору позики, стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 15 жовтня 2014 року відповідно до договору позики, викладеного у формі розписки позичальника, ОСОБА_6, діючи в інтересах своєї сім'ї з відома та за згодою його дружини ОСОБА_7, отримав від позивачів позику - грошові кошти в розмірі 51 500,00 дол. США. Згідно з цією розпискою позика повинна повертатися рівними частинами відповідно до визначених в ній графіка та строків. Розпискою також передбачено, що в разі недотримання графіку повернення позики на прострочену суму нараховуються штрафні санкції в розмірі 5% в місяць.

Однак ОСОБА_6 належним чином не виконав свої зобов'язання та повернув лише частину позики в сумі 12 900,00 дол. США, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість за договором позики, на яку нараховано штрафні санкції.

На підставі викладеного, після збільшення позовних вимог у квітні 2016 року, позивачі просили розірвати договір позики (розписку) від 15 жовтня 2014 року, укладений між ними та ОСОБА_6, стягнути достроково з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на їх користь заборгованість за цим договором в розмірі 38 600,00 дол. США та в рівних частинах неустойку в сумі 8 600,00 дол. США, а всього 47 200,00 дол. США, що еквівалентно 1 242 862,61 грн. Також просили стягнути з відповідачів на їх користь понесені судові витрати.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року позов задоволено.

Договір позики (розписка) від 15 жовтня 2014 року укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 і ОСОБА_5 розірвано.

Стягнуто достроково з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на користь ОСОБА_4 та ОСОБА_5 заборгованість за договором позики (розпискою) в розмірі 38 600,00 дол. США та в рівних частинах 8 600,00 дол. США неустойки, а всього 47 200,00 дол. США, що еквівалентно 1 242 862,61 грн.

Вирішено питання судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачі довели факт укладення з ОСОБА_6 договору позики, а також факт порушення позичальником своїх зобов'язань, що є підставою для розірвання цього правочину та солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за ним.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від20 грудня 2016 року в частині солідарного стягнення із ОСОБА_7заборгованості за договором позики та стягнення з неї судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині солідарного стягнення із ОСОБА_7заборгованості за договором позики та стягнення з неї судових витрат, апеляційний суд виходив з того, що такі вимоги є недоведеними, оскільки відсутні належні та допустимі докази надання згоди ОСОБА_7 на отримання її чоловіком позики в інтересах сім'ї.

В решті апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.

06 квітня 2017 року ОСОБА_6подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційної інстанції в частині залишення без змін рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

ОСОБА_6 стверджував, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про укладення ним з позивачами спірного договору позики є неправомірними, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів цього. Розписку, на яку посилаються суди, не можна розцінювати як договір позики, оскільки в ній відсутні відомості щодо встановлених цивільним законодавством умов, необхідних для укладення договору позики. Зокрема розписка не містить персональних даних позикодавців (ідентифікаційних номерів (кодів), паспортних даних, місця проживання, по-батькові одного з них) та умов отримання позики (в якій сумі або частинах від загальної суми передано грошові кошти кожним з позикодавців, дат або дати і місця отримання цих коштів).

Водночас ОСОБА_6 зазначав, що під час розгляду справи не доведено факту повернення відповідачем частини заборгованості, оскільки підпис, що начебто підтверджує такі виплати, не визначено як його підпис або підпис будь-якого з позикодавців.

Також відповідач обґрунтовував касаційну скаргу тим, що не мав фізичної можливості отримати кошти від позивачів, оскільки на момент складення розписки, 15 жовтня 2014 року, перебував на території Російської Федерації, що підтверджується відповідними штемпелями в паспорті громадянина України для виїзду за кордон.

Крім того, зазначав, що розписка про отримання в борг грошових коштів за своєю суттю не може розцінюватися як самостійний договір позики, оскільки є лише документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи факт укладення договору, зміст умов договору та факт отримання боржником певної грошової суми.

30 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4, ОСОБА_9, подані їх представником ОСОБА_8, на касаційну скаргу ОСОБА_6

У запереченнях позивачі вважають касаційну скаргу ОСОБА_6 безпідставною, а оскаржувані рішення законними і обґрунтованими, в зв'язку з чим просили касаційну скаргу відхилити, а рішення - залишити без змін.

03 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення суду першої інстанції в залишеній без змін частині та рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що відповідно до розписки позичальника 15 жовтня 2014 року ОСОБА_6 взяв в борг у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 51 500,00 дол. США, що еквівалентно 721 000,00 грн, які зобов'язувався повернути за 3 роки рівними частинами, по 4 300,00 дол. США, з таким графіком повернення: 31 грудня 2014 року, 31 березня, 30 червня, 30 вересня, 31 грудня 2015 року, 31 березня, 30 червня, 30 вересня, 31 грудня 2016 року, 31 березня, 30 червня та 30 вересня 2017 року.

31 грудня 2014 року, 31 березня та 30 червня 2015 року ОСОБА_6 повернув позивачам частину позики - 12 900,00 дол. США (по 4 300 дол. США щоразу), що підтверджується відповідними підписами в розписці. В решті відповідач своїх зобов'язань не виконав.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

В постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046,1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання.

Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Розглядаючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням зазначених положень ЦК України та роз'яснень, викладених в постановах Верховного Суду України, дійшли правильного висновку про те, що між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір позики, умови якого позичальник належним чином не виконав, що є підставою для розірвання такого правочину та стягнення заборгованості за ним.

Судами також правильно встановлено, що розписка, на підставі якої позивачі просять стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам статті 1046 ЦК України. Відповідач договір позики не оспорював, не визнавав його недійсним чи удаваним правочином, що має на меті приховати інший правочин.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212 - 214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про розірвання договору позики та стягнення з ОСОБА_6 заборгованості за цим правочином.

Отже, висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів укладення спірного договору позики, а також про те, що наявна в матеріалах справи розписка не може розцінюватися як договір позики та те, що відповідач на момент її складення перебував на території Російської Федерації, висновків судів не спростовують, на законність рішення суду першої інстанцій в частині, залишеній без змін, та рішення суду апеляційної інстанції не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 20 грудня 2016 року у залишеній без змін частині та рішення Апеляційного суду Київської області від 07 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик