АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2584/18 Справа № 202/2201/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, звільнення майна з-під арешту, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, звільнення майна з-під арешту, визнання права власності, мотивуючи тим, що перебувала з ОСОБА_4 у незареєстрованому (цивільному) шлюбі.

Вказувала, що під час перебування у цивільному шлюбі з ОСОБА_4 за її власні грошові кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що її права порушуються, просила суд ухвалити рішення, яким визнати за нею в цілому право власності на квартиру АДРЕСА_2; скасувати арешт (реєстраційний номер обтяження 28137696 від 09 лютого 2016 року), накладений ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська по справі №202/554/16-к на квартиру АДРЕСА_3.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 (особа, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обовязки) просить заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року скасувати та справу направити за підсудністю, під час судового засідання наполягав на скасуванні рішення суду з подальшою відмовою у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення рішення допустився грубих порушень норм матеріального та процесуального права.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У звязку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із наступних підстав.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судове не відповідає.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, звільнення майна з-під арешту, визнання права власності, мотивуючи тим, що перебувала з ОСОБА_4 у незареєстрованому шлюбі та під час перебування у даному шлюбі за її грошові кошти було придбано квартиру АДРЕСА_1.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з їх повної доведеності та обґрунтованості.

Колегія суддів не може погодить з таким висновком суду першої інстанції у звязку з наступним.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ч.4 ст.367 ЦПК України).

Судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справі на новий розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення було прийнято судом з порушенням правил територіальної підсудності (юрисдикції) (ст.378 ЦПК України).

Колегія суддів наголошує на тому, що спір виник з приводу нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст.114 ЦПК України (яка діяла на час постановлення рішення) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01 березня 2013 року "Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ", виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями статті 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Таким чином, за правилами ч.1 ст.114 ЦПК України (чинними на час розгляду справи судом першої інстанції) дана справа належала до підсудності Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська.

Відповідно до п.4 ч.3 ст.121 ЦПК України (чинної на час розгляду справи судом першої інстанції) заява повертається у випадках, коли справа не підсудна цьому суду.

В порушення зазначених вимог закону, суд першої інстанції відкрив провадження у справі та ухвалив заочне рішення.

Однак, під час судового засідання апелянт наполягав на розгляді даного питання саме по суті та скасуванні оскаржуваного рішення з відмовою у задоволенні позову.

Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Згідно ст.13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Враховуючи обставини даної справи колегія суддів вважає, що направлення даної справи на новий розгляд призведе до порушення розумних строків вирішення спору, що не може розглядатися як ефективний засіб юридичного захисту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновком суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно із статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сімєю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обовязків.

Отже, проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною, визначеною законом підставою для виникнення у них прав та обовязків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

З аналізу вказаних норм випливає, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1)майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею необхідно вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2)інше не встановлено письмовою угодою між ними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 зазначала про те, що за час перебування у незареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, останнім за її власні грошові кошти було придбано квартиру.

Втім вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю позивачем не ставились.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обовязок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України у редакції чинній на момент постановлення оскаржуваного рішення).

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЦПК України).

Позовні вимоги цілком не є обґрунтованими та недоведеними жодними доказами.

Колегія суддів наголошує на тому, що вироком Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 грудня 2016 року, який набрав законної сили, було встановлено, що спірна квартира була придбана відповідачем ОСОБА_4 за викрадені ним у апелянта ОСОБА_2 грошові кошти.

Тобто, позивач ОСОБА_3 немає до спірної квартири жодного відношення.

В матеріалах справи відсутній будь-який договір купівлі-продажу спірної квартири.

Посилання в позові на те, що ОСОБА_4 ухиляється від зустрічей, також не відповідає дійсності, оскільки вироком суду від 07 грудня 2016 року ОСОБА_4 було призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на десять років із конфіскацією усього майна.

Скасування арешту спірної квартири, накладеного ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська, даним рішенням також є протиправним.

Згідно із ст.129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Крім того, арешт на квартиру було накладено слідчим суддею Індустріального районного суду м.Дніпропетровська у звязку з проведення досудового розслідування, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000118 від 16 січня 2016 року, а тому згідно розяснень, зазначених у п.1 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року, за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями 174,539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок.

З урахуванням наведеного, судова колегія приходить до висновку, що рішення суду постановлене з грубим порушенням норм процесуального та матеріального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3

Керуючись ст.ст.367,374,378,381-383 ЦПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 11 квітня 2016 року скасувати, в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

ОСОБА_5