Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 337/4019/16-ц

провадження № 61-29444 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну

скаргу Міністерства оборони України на рішення Хортицького районного суду

м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року у складі судді Нещеретної Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року у складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що у період з 27 липня 1992 року він проходив військову службу у Збройних силах України. Під час проходження військової служби в січні 2006 року у нього була виявлена хвороба щитоподібної залози. Відповідно до свідоцтва про хворобу № 755 від 02 жовтня 2008 року, захворювання (рак щитоподібної залози І ст., гіпертонічна хвороба І ст.) пов'язане з проходженням військової служби. 10 березня 2015 року у результаті огляду медико-соціальної експертної комісії (далі МСЕК), йому встановлено другу групу інвалідності, внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби.

Посилаючись на те, що внаслідок отриманого під час проходження військової служби його стан здоров'я погіршився, він постійно відчуває больові синдроми та психологічний дискомфорт, що позбавляє вести повноцінний спосіб життя, просив стягнути з Міністерства оборони України на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 40 000,00 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановлена позивачу друга група інвалідності є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, а тому саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов'язок держави відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду. Визначаючи розмір компенсації моральної шкоди, суд урахувавши глибину та тривалість моральних страждань, вимоги розумності та справедливості, дійшов висновку, що достатнім розміром відшкодування такої шкоди є 40 000,00 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що встановлена позивачу друга група інвалідності є наслідком захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, а тому місцевий суд дійшов правильного висновку, що Міністерство оборони України, як уповноважений орган державного управління, зобов'язане відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування моральних страждань позивача, суд першої інстанції урахував істотність вимушених змін у житті позивача, а також вимоги розумності, виваженості та справедливості.

У вересні 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Міністерства оборони України, у якій заявник просив скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав доказів протиправних винних дій відповідача у завданні йому моральної шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між такими діями і шкодою. Судом апеляційної інстанцій не взято до уваги роз'яснення ПленумуВерховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», зокрема суд не з'ясував чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральної шкоди. Вказував на те, що Міністерство оборони України не є уповноваженим органом державного управління, на який покладається обов'язок держави відшкодувати завдану позивачу моральну шкоду. Також вказував на відсутність правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, передбачених статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки ОСОБА_1 був звільнений з військової служби у 2008 році, і не є військовослужбовцем.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

У 29 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судами установлено, що ОСОБА_1з 27 липня 1992 року проходив військову службу у Збройних силах України.

Під час проходження військової служби в січні 2006 року у нього була виявлена хвороба щитоподібної залози. З 18 жовтня 2007 року по 25 жовтня 2007 року ОСОБА_1 знаходився на лікуванні. Відповідно до свідоцтва про хворобу № 755 від 02 жовтня 2008 року, захворювання (рак щитоподібної залози І ст., гіпертонічна хвороба І ст.) пов'язане з проходженням військової служби .

Наказом командувача повітряних сил Збройних сил України від 23 грудня

2008 року № 475 ОСОБА_1 звільнено з військової служби у відставку за станом здоров'я.

Відповідно виписки із акту огляду МСЕК від 10 березня 2015 року № 26,

ОСОБА_1 була встановлена друга група інвалідності, внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби.

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема за змістом визначення, наведеного у пунктах 1, 2 частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї, чи близьких родичів.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з частинами першою та другою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України, є Міністерство оборони України.

Згідно пункту 1 Положення про Міністерство оброни України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №671, в редакції, що є чинною на час виникнення спірних правовідносин (далі Положення), Міністерство оборони України є органом військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили, та є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період.

До повноважень Міністерства оборони України віднесено здійснення заходів, спрямованих на реалізацію соціально-економічних і правових гарантій військовослужбовцям, членам їх сімей та працівникам Збройних Сил, особам, звільненим у запас або відставку, а також членам сімей військовослужбовців, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час проходження військової служби або потрапили в полон у ході бойових дій (війни) чи під час участі в міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки; здійснення відповідно до законодавства правового і соціального захисту військовослужбовців, резервістів Збройних Сил, військовозобов'язаних, призваних на збори, членів їх сімей та працівників Збройних Сил (підпункти 81, 82 пункту 4 Положення).

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Покладаючи обов'язок з відшкодування позивачеві моральної шкоди на Міністерство оборони України, суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що позивачем не доведено протиправність дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), наявність причинного зв'язку між захворюванням позивача, яке настало внаслідок проходження військової служби, та протиправним діянням Міністерства оборони України.

Ураховуючи наведене, висновки судів попередніх інстанцій про те, що наявність шкоди у позивача породжує у Міністерства оборони України обов'язок її компенсації за відсутності усіх елементів цивільно-правової відповідальності, є безпідставними.

Посилання судів першої та апеляційної інстанцій на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 на підтвердження правильності позиції у цій справі є безпідставними, оскільки Верховний Суд України у зазначеній постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов'язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто у зазначеній справі було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого у справі, що є предметом касаційного перегляду, судами не було встановлено.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково, та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини, а ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, оскаржувані рішення першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Зі змісту частини тринадцятої статті 141 ЦПК України вбачається, що якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, ухвалює нове рішення, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Ураховуючи, що касаційна скарга Міністерства оборони України підлягає задоволенню, ухвалені у справі судові рішення скасовані та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні вимог ОСОБА_1, судові витрати покладаються на позивача. Разом з тим, оскільки він звільнений від сплати судового збору, судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК УкраїниВерховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 07 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 22 березня 2017 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик