Справа № 645/1907/18
Провадження № 2-о/645/87/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року місто Харків

Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Горпинич О.В.,

секретар судових засідань Кривиженко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Харкова цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - Головне управління ДМС у Харківській області про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, якою просив встановити факт постійного проживання на території, що стала територією України, а саме в АДРЕСА_1 в період з 1957 р. по 1961 р. його баби ОСОБА_2 , діда ОСОБА_3 та батька, ОСОБА_4 . В обґрунтування заяви зазначено, що заявник є громадянином Республіки Білорусь та має намір стати громадянином України. Для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням, серед іншого, йому необхідно надати документи, що підтверджують факт проживання своїх родичів в м. Харкові до 24.08.1991 р., проте такі відомості в адресно-довідковому відділі не збереглися.
Зазначив, що його баба ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вітебськ (Республіка Білорусь), з 1939 р. по 1944 р. навчалась в Київському медичному інституті. В воєнні роки бабуся змінила ім`я та по батькові з « ОСОБА_6 » на « ОСОБА_7 », а після одруження змінила прізвище на « ОСОБА_8 ». В подальшому бабуся ОСОБА_2 з 1957 р. по 1961 р. працювала в 13-й районній лікарні м. Харкова.
Його дід ОСОБА_3 , 1914 року народження, був військовослужбовцем, проживав з дружиною і сином (бабусею та батьком заявника) за адресою: АДРЕСА_1 , та помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Разом з бабусею та дідусем проживав і його батько ОСОБА_4 .
Батько заявника, ОСОБА_4 , у віці 10 років, а саме 09.06.1958 р., знаходився на амбулаторному лікуванні в Інституті ортопедії та травматології ім. проф.Сітенко (м. Харків). Таким чином його дідусь та бабуся разом з його батьком постійно проживали на території, що стала територією України до 24 серпня 1991 року. На підставі викладеного до суду було подано відповідну заяву.
Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 17.04.2018 року відкрито провадження по справі та справу призначено до судового розгляду.
21 травня 2018 року на адресу суду від ГУ ДМС України в Харківській області надійшов відзив на заяву в якому останні просили відмовити в задоволенні заяви посилаючись на те, що заявником не надано достатніх доказів належності диплому про закінчення медичного інституту саме його бабі ОСОБА_2 , не надано документа про зміну імені з « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 ». Відсутність у виробничий характеристиці та у трудовій книжці даних про місто, де знаходилась 13 лікарня, де працювала ОСОБА_2 також унеможливлює зробити висновок про її проживання саме в місті Харкові. Копія посвідчення до ювілейної медалі діда ОСОБА_3 не може свідчити про підтвердження факту його проживання у м. Харків, оскільки документ не містить такої інформації. Посилання на знаходження батька заявника, ОСОБА_4 на амбулаторному прийомі та отримання лікування в Українському інституті ортопедії та травматології ім. проф. Сітенка також не може свідчити про факт його постійного проживання у м. Харкові, оскільки лікування у даному закладі отримує кожна особа, незалежно від її місця проживання. Отже жодними належними та допустимими доказами заявник не довів факту родинних зв`язків з бабусею ОСОБА_2 та факту постійного проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 1957 р. по 1961 р. за адресою: АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні заявник та його представник вимоги заяви підтримали та просили суд їх задовольнити.
Представник заінтересованої особи в судовому засіданні в задоволенні заяви просили відмовити.
Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).

Суди, відповідно до ч. 1ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

30.01.2018 р. адвокат Єрьоменко А.В., діючи в інтересах громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 , звернувся до Головного Управління ДМС у Харківській області із запитом про те, які документи необхідно надати для підтвердження постійного проживання до 24.08.1991 року на території, що стала територією України родичів, а саме бабусі - ОСОБА_2 та дідуся ОСОБА_3 .
На вказаний запит заявника було повідомлено, що однією з підстав для набуття громадянства України за територіальним походженням відповідно до ст. 8 Закону України «Про громадянство України» є постійне проживання особи або визначених цією статтею Закону кровноспоріднених родичів на території України до 24.08.1991 року. Вказаний факт має бути доведений документально. Документом, який має доводити факт постійного проживання на території України до зазначеної дати, як правило, виступає картка прописки форми 16 та по квартирна картка форми 17 або загальні по господарські книги сільських/селищних рад. Наразі видача та зберігання таких карток чинним законодавством не регламентована. У разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 р. на території України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Також зазначалось, що існує Угода між Україною і Республікою Білорусь про спрощений порядок зміни громадянства громадянами України. Які постійно проживають в Республіці Білорусь, і громадянами Республіки Білорусь, які постійно проживають в Україні.
Батьком заявника громадянина Республіки Білорусь ОСОБА_1 є ОСОБА_4 , 1948 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим відділом РАГС Жовтневого райвиконкому м.Вітебськ від 29.06.1980 р., актовий запис №1099.
Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_4 , його батьками та відповідно, дідом та бабою заявника, є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закон України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27 березня 2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України».

Підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, а також особи, які проживали в Україні і не були громадянами інших держав станом на 24 серпня 1991 року або прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року, що має підтверджуватись документами про прописку.

Зокрема, за ч.ч. 1, 7 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» на набуття громадянства України за територіальним походженням має право особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України. Для набуття громадянства за територіальним походженням не є обов`язковою умова про не перебування особи в іноземному громадянстві. Його може набути й іноземець, який узяв зобов`язання припинити іноземне громадянство. Датою набуття громадянства України у передбачених цією статтею випадках є дата реєстрації набуття особою громадянства України.

Відповідно до п. 25 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України і виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 зі змінами, для оформлення набуття громадянства України за територіальним походженням особа, яка постійно проживала до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР) (частина перша ст. 8 Закону), подає документи, передбачені підпунктами «а» - «в» п. 24 цього Порядку, а також документ, що підтверджує факт постійного проживання особи на зазначених територіях.

На підставі п.п. 7-9 Порядку встановити належність до громадянства України може особа, яка перебувала у громадянстві колишнього СРСР та не мала прописки, але фактично постійно проживала на території України станом на 24 серпня 1991 року або 13 листопада 1991 року.

Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом).

Пунктом 44 Порядку визначено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, що стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України» або на інших територіях, що входили під час постійного проживання особи до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Проживання на території України на законних підставах згідно зі ст. 1 Закону України «Про громадянство» - це проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні.

За відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області ОСОБА_3 , 1914 року народження, зареєстрованим в м. Харкові та області не значиться.
В матеріалах справи відсутні дані про прописку заявника або його родичів на території України станом на 24.08.1991 року, а також будь-які інші документальні дані, що підтверджують проживання заявника та його родичів на території України станом на 24.08.1991 року на законних підставах.

Ст. 1 Закону України «Про громадянство» визначає поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах»:

- проживання на території України на законних підставах проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні;

- безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України» від 18.01.2001 року (зі змінами), безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Доказів безперервного проживання на території України на законних підставах заявник суду не надав.

Також заявником в обґрунтування своєї заяви надані:
- диплом серії НОМЕР_3 , відповідно до якого ОСОБА_5 у 1939 р. вступила та у 1944 р. закінчила повний курс лікувального факультету Київського медичного інституту за спеціальністю «Лікувальна справа»;
-копія свідоцтва про зміну прізвища, ім`я, по батькові серії НОМЕР_4 , відповідно до якого ОСОБА_2 змінила по батькові на « ОСОБА_11 ».
- копія обкладинки трудової книжки на ім`я ОСОБА_2 , заведеної 30.01.1954 р.;
- копія виробничої характеристики від 11.12.1961 р. на завідуючу терапевтичним відділенням 13-ї поліклініки Островської А.З., де зазначено, що остання працювала в 13-й лікарні з 1957 по 1961 роки;
- копія заяви ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я Ленінського районного військового комісара, як дружини померлого ОСОБА_3 , про призначення пенсії;
- копія посвідчення до ювілейної медалі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » на імья ОСОБА_3 .
Копія посвідчення до ювілейної медалі діда ОСОБА_3 не може свідчити про підтвердження факту його проживання у м. Харків, оскільки документ не містить такої інформації.
Також заявником не було надано доказів належності диплому про закінчення Київського медичного інституту його бабі ОСОБА_2 , а саме документу, що посвідчує зміну прізвища « ОСОБА_12 » на « ОСОБА_8 », зміну імені « ОСОБА_9 » на « ОСОБА_10 », та не заявлено вимог про встановлення факту родинних відносин з померлою ОСОБА_2 у разі неможливості довести факт зміни нею свого імені та прізвища.
Відсутність у виробничій характеристиці та у трудовій книжці даних про місто, в якому знаходилась 13-а поліклініка чи 13-а лікарня, в якій працювала ОСОБА_2 , також унеможливлює зробити висновок про її проживання саме в м. Харкові.
Надана заявником довідка Українського інституту ортопедії та травматології ім. проф. Сітенко про те, що 09.06.1958 року ОСОБА_4 , 10 років, знаходився на амбулаторному прийому та отримав лікування з приводу наявного захворювання не може слугувати належним доказом, відповідно до ст. 77 ЦПК України, оскільки не містить інформацію щодо предмету доказування а саме місця проживання неповнолітнього ОСОБА_4 , адже лікування в даному лікувальному закладі отримує кожна особа, незалежно від її місця проживання.
Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Згідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч. 1 ст. 79 ЦПК України).

Доказування, та як, слідство рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

В свою чергу, згідно із ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

Суд зазначає, що заявник не позбавлений можливості звернутись до вказаного лікувального закладу; до військового комісаріату, де перебував на обліку його дід-військовослужбовець, чи іншого уповноваженого органу, який здійснював виплату пенсії ОСОБА_2 як дружині померлого військовослужбовця; до навчального закладу, в якому отримував освіту його неповнолітній на той час батько ОСОБА_4 , - із запитом про надання інформації щодо місця проживання його рідних в період 1957-1961 р.р., вказане в їх особистих справах.

Крім того, заявник не надав суду даних про своє звернення з приводу отримання громадянства України та про відмову йому у наданні громадянства саме у зв`язку з відсутністю даних про проживання рідних на території України до 24.08.1991 р., або недоведенням факту родинних зв`язків з бабусею ОСОБА_2 .
Проаналізувавши дані, що знаходяться в матеріалах справи та дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до переконання, що обставини, на які покликається заявник у заяві, не знайшли своє підтвердження у представлених суду доказах, а тому вимоги, викладені у заяві, підлягають відмові.

Керуючись ст.ст. 12, 81, 259, 263-265, 315, 317, 319 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складення повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через Фрунзенський районний суд м. Харкова.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повне рішення складено 01 червня 2018 року.
Заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової карти платника податків - НОМЕР_5 , місце проживання (перебування): АДРЕСА_2 .
Заінтересована особа Головне управління ДМС у Харківській області, , місце знаходження: м. Харків, вул. Римарська, 24.

Суддя О.В. Горпинич