Провадження № 22ц-824/3435/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, третя особа: ОСОБА_4, про визнання права власності за набувальною давністю та за позовом третьої особи - ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа - Київська міська рада, про визнання права власності на будівельні матеріали та конструктивні елементи у порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом, посилаючись на те, що у 1975 - 1977 роках вона із своїм покійним чоловіком ОСОБА_5 на пустирі, біля земельної ділянки його рідного брата ОСОБА_4, який проживає за адресою АДРЕСА_1, побудували будинок на земельній ділянці 0, 0574 га за кадастровим номером НОМЕР_1.

Вказує, що ще до смерті її чоловіка ОСОБА_5 та до теперішнього часу вона постійно проживає у вищезазначеному житловому будинку, сплачує комунальні послуги, податок на землю.

Вважає, що оскільки вона безперервно володіє житловим будинком, постійно мешкає у ньому понад 40 років, слідкує за ним, то просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на це домоволодіння з господарськими спорудами, загальною площею 122 кв. м. та на земельну ділянку, на якій знаходиться цей будинок, загальною площею 574 кв. м., які розташовані за адресою АДРЕСА_1

В свою чергу, третя особа ОСОБА_4 звернувся з самостійними позовними вимогами щодо предмету спору і просив визнати за ним право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва і існують у вигляді спірного житлового будинку, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить його у частині відмови у задоволенні її позову - скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні обох позовів, суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не подано належних та допустимих доказів, що вона зверталась до відповідних органів щодо державної реєстрації спірного будинку та отримання у власність чи у користування спірної земельної ділянки, а також не використала передбачені законом процедури для отримання спірного майна у своє володіння, крім того спірні правовідносини не містять тих правових підстав, що визначені ст. 344 ЦК України, які давали б підстави для задоволення позову ОСОБА_3

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Мотивуючи позов, позивачка посилається на те, що у 1975 - 1977 роках вона із своїм покійним чоловіком ОСОБА_5 біля земельної ділянки його рідного брата ОСОБА_4, який проживає за адресою АДРЕСА_1, побудували будинок на земельній ділянці 0, 0574 га за кадастровим номером НОМЕР_2, вважає, що оскільки безперешкодно тривалий час проживає у цьому будинку та ним користується, то має право на отримання його у власність за набувальною давністю.

З матеріалів справи вбачається, що спірна земельна ділянка з номером НОМЕР_2 будь-яким фізичним особам ні у власність, ні у користування не надавалась, чого також не заперечує сама позивачка.

Відповідно до ст. 376 Цивільного Кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Диспозиція даної статті містить чіткі умови, за яких у спірних правовідносинах може застосовуватись інститут набувальної давності: це має бути чуже майно, володіння має бути добросовісним, відкритим та безперервним, строк володіння має бути не меншим 10 років для нерухомого майна з моменту заволодіння.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Добросовісність володіння визначається поведінкою, діями фактичного володільця на момент передачі йому майна (на початковий момент), який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Незаконний володілець на протязі всього володіння майном має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього.

Згідно ст. 83 Земельного кодексу України визначено, що землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх Інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

П. 34 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань, що стосуються регулювання земельних відносин є виключною компетенцією міських рад.

Відповідно до ст. 182 Цивільного Кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

Так, відповідно до норм вказаного Закону, обов'язковою умовою створення об'єкта містобудування як об'єкта цивільно - правових відносин, щодо якого можуть виникати речові права, є прийняття такого об'єкта в експлуатацію. Вказане безумовно направлено на реалізацію положень статті 331 Цивільного кодексу України ( на яку посилається сам Позивач, однак не вказує при цьому на всі положення ч. 2, ст. 331 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. )

Оскільки Закон України « Про регулювання містобудівної діяльності» набрав чинності з 12 березня 2011 року , п. 9 Розділу V « Прикінцеві положення » передбачається певний строк для проходження процедури прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва, збудованих без дозволу на виконання будівельних робіт, за результатами їх технічного обстеження.

Зокрема, до таких об'єктів було віднесено індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі і споруди, збудовані у період з 05 серпня 1992 року до 12 березня 2011 року.

З метою спрощення процедури державної реєстрації прав власності на об'єкти ( індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них ), що розташовані на територіях сільських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року без обов'язкового проведення технічної інвентаризації таких об'єктів, з 09 травня 2014 року набрали чинності зміни до Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень », внесені Законом України від 15 квітня 2014 року « Про внесення змін до статті 19 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень » щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року ».

Аналогічні норми знайшли своє відображення у новій редакції Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень », що діє з 01 січня 2016 року.

Враховуючи наведене, вищезазначені закони передбачають декілька альтернативних механізмів набуття права власності за спрощеною процедурою державної реєстрації таких прав на індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпня 1992 року, що і знайшло своє відображення в Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 .

Так, відповідно до положень пункту 41 Порядку для державної реєстрації права власності на новозбудований об'єкт нерухомого майна подаються, зокрема: 1 ) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; 2 ) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси ( крім випадків надання відомостей про кадастровий номер земельної ділянки, на якій розташований індивідуальний ( садибний ) житловий будинок, садовий, дачний будинки ).

У свою чергу, з урахуванням іншого, « альтернативного » механізму державної реєстрації, пунктом 42 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні ( садибні ) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські ( присадибні ) будівлі і споруди, прибудови до них, що розташовані на території сільських, селищних, міських рад та які закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року, подаються: 1 ) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу ( надання ) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу ( надання ) земельної ділянки в користування або власність з погосподарської книги; 2 ) виписка з погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради ( якщо такий орган не створений, - сільським головою ), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Таким чином, вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачкою не подано належних та допустимих доказів того, що вона зверталась до відповідних органів щодо державної реєстрації спірного будинку та отримання у власність чи у користування спірної земельної ділянки, а також не використала передбачені законом процедури для отримання спірного майна у своє володіння, крім того спірні правовідносини не містять тих правових підстав, що визначені ст. 344 ЦК України, які давали б підстави для задоволення позову ОСОБА_3, тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні її позову.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

У частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_3 рішення суду першої інстанції не оскаржено, а тому апеляційний суд переглядає справу лише у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до ст. 367 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: