Постанова

Іменем України

12 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 761/20415/14-ц

провадження № 61-3662 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року у складі судді

Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 4 серпня 2005 року між публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» (далі - ПАТ «Кредитпромбанк») та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 49./88/5-Z, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 35 000,00 дол. США зі сплатою 14,5 процентів річних, на строк до 4 серпня 2010 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 4 серпня

2005 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір № 33/88/Z/Z-05, за умовами якого в іпотеку банку передано квартиру

АДРЕСА_2

26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, за яким до ПАТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги за зазначеними вище кредитним та іпотечним договорами.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору утворилась заборгованість, яка станом на 12 травня 2014 року становила 78 565,38 грн, з яких: тіло кредиту - 72 493,22 грн; проценти - 6 072,15 грн.

Посилаючись на наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 565,38 грн, та в рахунок погашення зазначеної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5, у спосіб її продажу на публічних торгах у межах процедури виконавчого провадження шляхом проведення прилюдних торгів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року відкрито провадження у зазначеній справі.

Не погодившись з вищевказаною ухвалою суду першої інстанції, 10 березня

2015 року ОСОБА_4 оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17 березня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків апеляційної скарги, а саме: для сплати судового збору, а також подання заяви про поновлення строку на апеляційне оскарження із зазначенням причин поновлення цього строку та наданням доказів на підтвердження їх поважності.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року на підставі частини третьої статті 297 ЦПК України, у редакції 2004 року, у зв'язку з тим, що заявник не усунув недоліки апеляційної скарги та не подав заяву про поновлення пропущеного процесуального строку.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 вдруге подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України, у редакції 2004 року.

У січні 2016 року ОСОБА_4 втретє подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження з посиланням на пункт 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України, у редакції 2004 року.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 24 листопада 2015 року залишено без змін.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 вчетверте подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження на підставі пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України, у редакції 2004 року

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 08 листопада 2016 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 вп'яте подав апеляційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження з посиланням на пункт 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України, у редакції 2004 року

Постановляючи ухвалу про відмову у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 неодноразово звертався з апеляційними скаргами на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року, за наслідками подання яких ухвалами Апеляційного суду

м. Києва від 31 серпня 2015 року, від 24 листопада 2015 року, від 11 лютого

2016 року та від 8 листопада 2016 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження, що відповідно до пункт 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 року, у якій заявник просить скасувати оскаржувану ухвалу та направити справу для подальшого розгляду до суду апеляційної інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою суд дійшов помилкового висновку про наявність ухвал щодо зазначеного предмету оскарження, оскільки апеляційним судом м. Києва не приймалось ніяких ухвал з цього приводу. Зазначав, що такі дії суду суперечать принципам законності, незалежності та неупередженості. Вважав, що суд обмежив його право на судовий захист та відновлення порушеного права, навмисно повертає апеляційну скаргу через складність справи або власні суб'єктивні переконання.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувана ухвала

апеляційного суду постановлена з додержанням норм процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України, у редакції

2004 року, суддя-доповідач відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі також у випадках, якщо, є ухвала про відмову в задоволенні апеляційної скарги цієї особи або про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року, апеляційний суд правильно застосував положення пункту 3 частини четвертої статті 297 ЦПК України, у редакції 2004 року, та обгрунтовано виходив з того, що заявник неодноразово звертався до суду з апеляційною скаргою на оскаржувану ним ухвалу суду першої інстанції, за наслідками подання яких йому відмовлено у відкритті апеляційного провадження, а тому відсутні правові підстави для відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою зазначеної особи на одне й те ж судове рішення.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про те, що апеляційний суд допустив порушення його процесуальних прав, з посиланням на відсутність будь-яких ухвал апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження за його апеляційною скаргою на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року є безпідставними, оскільки спростовуються наявними у матеріалах справи ухвалами Апеляційного суду м. Києва від 31 серпня

2015 року, 24 листопада 2015 року, 11 лютого 2016 року та 8 листопада

2016 року, а також постановленими за результатами їх касаційного перегляду ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 травня 2016 року та від 21 червня 2016 року.

Посилання у касаційній скарзі на те, щоапеляційний суд обмежив право заявника на судовий захист є необгрунтованими, оскільки апеляційний суд, відмовляючи у відкритті провадження у справі діяв відповідно до норм цивільного процесуального законодавства України, в межах наданих йому повноважень. Неодноразове оскарження ОСОБА_4 ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2014 року в апеляційному порядку з одних і тих же підстав п'ять разів, свідчить про зловживання стороною наданими їй процесуальними правами, що унеможливлює розгляд справи по суті в межах розумних строків.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України, у редакції 2004 року, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» суд зазначив, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення.

У справах «Осман проти Сполученого королівства» та «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини роз'яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенціївправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху у судовому процесі.

Твердження заявника про те, що апеляційний суд навмисно відмовив у відкритті провадження через складність справи або через суб'єктивні переконання є його власними припущеннями, і не підтверджені належними доказами.

Зважаючи на викладене необхідно зробити висновок оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому відсутні підстави для її скасування.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 грудня 2017 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник