Постанова

Іменем України

16 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 206/6967/16-ц

провадження № 61-9918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року у складі судді Зайченко С. В. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року у складі суддів: Макарова М. О., Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про витребування у нього на свою користь квартири АДРЕСА_1. Позовна заява мотивована тим, що 31 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1. У червні 2016 року вона звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року визнано недійсним договір дарування, укладений між нею та ОСОБА_6, визнано за нею право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6 У подальшому стало відомо, що спірну квартиру 15 липня 2016 року ОСОБА_6 подарувала своєму синові ОСОБА_5 Оскільки рішенням суду договір дарування спірної квартири був визнаний недійсним, то ОСОБА_6 незаконно заволоділа нею і не могла нею розпоряджатися, тому спірна квартира підлягає витребуванню у ОСОБА_5

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року, позов задоволено. Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1.

Рішення судів мотивовано тим, що спірна квартира була набута безвідплатно в особи, яка не мала права її відчужувати, на підставі недійсного договору дарування, що встановлено судовим рішення, та в силу частини третьої статті 61 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягає доказуванню, тому наявні підстави для витребування спірної квартири у добросовісного набувача - ОСОБА_5 на користь власника ОСОБА_4

У лютому 2018 року ОСОБА_5 подав касаційну скаргу у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. На обґрунтування касаційної скарги вказував, що відповідно до статті 12, частини третьої статті 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є добросовісним набувачем спірної квартири, а ОСОБА_6 є особою, яка мала право подарувати спірну квартиру. Крім того, рішення суду першої інстанції ухвалено неповноважним судом, оскільки судді Зайченко С. В. було заявлено відвід, однак суди неправильно застосували статтю 20 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду судом першої інстанції).

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Тлумачення положень частини третьої статті 388 ЦК України дає підстави для висновку, що майно, яке вибуло з володіння власника на підставі договору, який визнаний недійсним, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Якщо таке майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право його витребувати від добросовісного набувача у всіх випадках.

Суди встановили, що 31 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір дарування, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоконь Р. В. та зареєстрований у реєстрі за № 352. На підставі договору дарування ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1.

15 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 укладено договір дарування, який посвідчено державним нотаріусом Восьмої дніпропетровської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрований у реєстрі за №1-712, за умовами якого ОСОБА_6 подарувала ОСОБА_5 АДРЕСА_1. Відповідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 15 липня 2016 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на спірну квартиру на підставі вищезазначеного договору дарування.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2016 року, що набрало законної сили, визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 31 жовтня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Білоконь Р. В. Визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 та скасовано реєстрацію права власності на цю квартиру за ОСОБА_6

Відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрали законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Встановивши, що квартира АДРЕСА_1 набута ОСОБА_5 безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, суди зробили правильний висновок про задоволення позову.

Також колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги щодо неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій статті 20 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду судом першої інстанції) з таких мотивів.

Підстави відводу судді встановлені статтями 20, 21 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду судом першої інстанції).

Доводи заяви про відвід зводяться до незгоди ОСОБА_5 зі змістом та мотивами рішення суду у справі № 206/3571/16-ц, тобто свідчать про незгоду із процесуальними рішеннями судді.

Європейський суд з прав людини вказав, що наявність безсторонності відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції повинна визначатися за суб'єктивним та об'єктивним критеріями. Відповідно до суб'єктивного критерію беруться до уваги особисті переконання та поведінка окремого судді, тобто чи виявляв суддя упередженість або безсторонність у даній справі. Відповідно до об'єктивного критерію визначається, серед інших аспектів, чи забезпечував суд як такий та його склад відсутність будь-яких сумнівів у його безсторонності. Стосовно суб'єктивного критерію, особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного. Стосовно об'єктивного критерію, то це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими (BELUKHA v. UKRAINE, N 33949/02, § 49 - 52, від 09 листопада 2006 року).

Оскільки ОСОБА_5 не вказав передбачені статтями 20, 21 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду спірних правовідносин) підстави для відводу судді, то суд першої інстанції зробив правильний висновок, що заявлений відвід задоволенню не підлягає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку із наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені судові рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 07 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В.І. Журавель