Справа № 628/719/17
Провадження № 2/628/21/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2018 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області

у складі: головуючого - судді Шиховцової А.О.,

за участю секретаря Шевченко О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Куп'янську цивільну справу за уточненим позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

за участю : позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача адвоката ОСОБА_4,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 20.03.2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя. 04.12.2017 року позивач подав уточнений позов, згідно якого просить суд поділити спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності, визнати за ним, ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину жилої квартири, загальною площею 49,4 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м., розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування уточненого позову зазначив наступне. 25.01.1992 року він уклав шлюб з відповідачкою ОСОБА_2, яка до шлюбу мала прізвище ОСОБА_5. Рішенням Купянського міськрайонного суду Харківської області від 27.02.2017 року шлюб між ними був розірваний. Під час перебування у шлюбі, а саме 13.12.1993 року, вони придбали квартиру за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Новоосинове, б. ДСК 11, кв. 13. Дана квартира була придбана за частину коштів, які були подаровані на весілля, частину коштів їм дали їхні батьки, тобто батьки його колишньої дружини та його батьки в рівних частках, а також частина коштів була вкладена із його заробітної плати, яку він отримував, працюючи на ДП «Купянський машинобудівельний завод». На час придбання ними житла, ОСОБА_2 перебувала у відпустці по догляду за дитиною, яка народилася 12.08.1993 року. Придбана ними квартира була в занедбаному стані, тому потребувала капітального ремонту, який здійснювався за рахунок його трудових зусиль та його грошових вкладів. 21.12.1994 року вищезазначену квартиру вони обміняли на іншу квартиру за адресою: АДРЕСА_2. Його трудовими зусиллями був повністю збудований в цій квартирі балкон закритого типу, заскленні віконні рами, а також покладено деревяну підлогу, і все було пофарбовано власноруч. Згодом, 26.10.1998 р. вони обміняли цю квартиру ще на іншу за адресою: АДРЕСА_3, з приводу якої виник даний спір. Обмін зазначених квартир було здійснено без доплат. Під час перебування у шлюбі та проживання в вищезазначених квартирах, вони декілька разів здійснювали ремонт, серед яких був і капітальний, який він власноруч здійснював. Позивач вказує на те, що квартира не входить до переліку майна, яке не належить до спільної сумісної власності, а також не може бути повністю визнаною приватною власністю ані за ним, ані за відповідачем. Вважає, що відповідач не може підтвердити факт надання 20 млн. карбованців ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у виглядів подарунку для придбання житла, а він у свою чергу стверджує, що перше житло, яке було ними придбане у 1993 році, було куплене за частину коштів, які були подаровані їм на весілля, частину коштів, які надані були їхніми батьками в рівних частинах, а також за частину коштів його заробітної плати.

У судовому засіданні позивач та його представник підтримали уточнені позовні вимоги та просили суд повністю їх задовольнити, вважали, що жодних доказів придбання житла за кошти батьків дружини відповідачка не надала, придбане житло є сімейним надбанням сторін. Правочини щодо придбання житла для сімї дійсно здійснювалися ОСОБА_2, оскільки, на думку позивача, вона мала більше часу, ніж він, ОСОБА_1, на час придбання квартири знаходилася у декретній відпустці, за освітою вона бухгалтер, та він повністю їй довіряв. Крім того, вказували на те, що під час шлюбу сумісно проживали у квартирах, як у тій, що була придбана спочатку, так і у тій, що є предметом спору на даний час, та саме позивачем, за рахунок проведення відповідних ремонтів та обладнання додатковими засобами, були поліпшені умови побуту. З травня 2016 року сторони дійсно не ведуть спільне господарство, мешкають окремо та окремо використовують належні їм грошові кошти, але, як зазначає позивач, це повязано лише з тим, що відповідачка змінила замки та позбавила його доступу до спірної квартири, внаслідок чого він змушений був шукати собі місце для проживання. В квартирі також залишилися предмети домашнього вжитку та побутова техніка, які також були придбані подружжям під час сумісного проживання у шлюбі. До травня 2016 року всі комунальні та інші послуги сплачувалися ними разом, проте відповідні рахунки були відкриті в організаціях, що надають такі послуги, на імя відповідачки як особи, що формально є власницею квартири.

Відповідач та її представник заперечували проти задоволення позову, вважали, що спірна квартира за адресою: АДРЕСА_4, є тільки особистою власністю відповідачки та не може бути предметом для задоволення позовних вимог позивача. Обґрунтовуючи заперечення, посилалися на наступні обставини. Після одруження сторін по справі, у них було відсутнє будь-яке житло, окрім житла їхніх батьків. У грудні 1993 року її, ОСОБА_2, батьки ОСОБА_5 та ОСОБА_6, як своїй рідній дочці, подарували особисто їй гроші в сумі 20000 карбованців на купівлю нею для себе особисто житла, при цьому вона повинна була оформити його як свою приватну власність. ЇЇ мати ОСОБА_5 знайшла відповідну квартиру і запропонувала її купити. 13 грудня 1993 року ОСОБА_2 уклала договір купівлі-продажу однокімнатної квартири за адресою: Харківська область, Купянський район, с. Новоосиново, вул. Молодіжна, б. 13, кв. 13, з ОСОБА_7. Вартість указаної квартири на той час складала 18635 грн. Договір купівлі-продажу указаної квартири складався особисто на неї, ОСОБА_2, як на власника квартири та посвідчувався Купянським державним нотаріусом ОСОБА_8 Квартира була нею зареєстрована в органах державної влади в Купянському БТІ і вони сімєю стали мешкати в указаній квартирі. 21 грудня 1994 року, відповідачка, як власник квартири у с. Новоосиново, вул. Молодіжна, б. 13, кв. 13, уклала Договір міни з ОСОБА_9, на міну своєї квартири за вищезазначеною адресою, на його квартиру за адресою: Харківська область, сел. Ківшарівка, 67/54, а 26.10.1998 р. ОСОБА_2, як власник квартири 54 у будинку 67 у сел. Ківшарівка, уклала договір міни з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 на обмін квартири на квартиру за адресою: Харківська область, сел. Ківшарівка, 32/54. Обмін квартир проводився без будь-яких доплат сторонами. Вказану квартиру вона зареєструвала в органах державної власності як свою приватну власність, де і мешкає до теперішнього часу. За указаний період часу, вона, як власник указаних квартир, повністю сплачувала і сплачує всі комунальні послуги та витрати до комунальних служб міста Купянська по їх утриманню відповідно до договорів, які укладала з відповідними організаціями та підприємствами. Позивач ніколи не був зареєстрований в указаних квартирах, в тому числі і в спірній на даний час квартирі. Таким чином, відповідач вважає, що спірна квартира є її особистою приватною власністю у розумінні ст. 24 КпШС України (1969 р.) та ст. 57 СК України, тому просили суд відмовити позивачу ОСОБА_1 у задоволенні уточненого позову.

15 грудня 2017 року набрав чинності Цивільний процесуальний кодекс України в новій редакції. Пунктом 9 частини першої Перехідних положень цього кодексу (Розділ ХІІІ) встановлено: справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши пояснення сторін, їх представників, зясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, допитавши свідки, дослідивши докази у справі, оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до наступного.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Так, судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.01.1992 року, який був розірваний по рішенню Купянського міськрайонного суду Харківської області 27 лютого 2017 року. Від шлюбу мають повнолітнього сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розірвання шлюбу ОСОБА_2 відновлено дошлюбне прізвище «Крівенцева». Рішення набрало законної сили 10 березня 2017 року (а.с.5).

13 грудня 1993 року, тобто у період шлюбу сторін по справі, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого старшим державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № І-4992, ОСОБА_2 купила у ОСОБА_7 приватизовану квартиру АДРЕСА_5. Продаж квартири здійснено за 20 мільйонів карбованців. Вказана квартира в цілому була зареєстрована в Купянському БТІ на праві приватної власності за ОСОБА_2 (п.3 договору). У п. 4 цього договору зазначено, що вартість вказаної квартири на 1993 рік складає 18635 карбованців. (а.с.25).

21 грудня 1994 року, тобто у період шлюбу сторін по справі, на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори ОСОБА_8 та зареєстрованого в реєстрі за № І-5939, ОСОБА_2 обміняла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_5, на належну ОСОБА_9 на праві власності квартиру № 54 у будинку № 67 селища Ківшарівка, Харківської області, без доплати один одному (а.с.26).

26 жовтня 1998 року, тобто у період шлюбу сторін по справі, на підставі договору міни, посвідченого державним нотаріусом Купянської державної нотаріальної контори ОСОБА_13 та зареєстрованого в реєстрі за № 3-521, ОСОБА_2 обміняла належну їй на праві власності квартиру № 54 в будинку № 67 селища Ківшарівка, Харківської області, на належну ОСОБА_10 та ОСОБА_11 по 1/2 ч. кожному на праві власності приватизовану квартиру № 54 у будинку № 32 селища Ківшарівка, Харківської області. Вищезазначену міну сторони по договору вчинили без доплати одна сторона другій. Вказана квартира в цілому була зареєстрована в Купянському БТІ на праві приватної власності за ОСОБА_2 02.11.1998 р. за реєстровим номером 16584 в реєстровій книзі № 126 (а.с.23-24,114-115,116).

Згідно довідки від 12.04.2017 року № 503, виданої ТОВ КК «Коменерго-Купянськ», зареєстрованими за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, значаться: ОСОБА_2 власник, ОСОБА_12 син власника (а.с.27).

На а.с. 50, 51 містяться довідки генерального директора ПАТ «Купянський машинобудівний завод» про те, що ОСОБА_1 дійсно працював на ПАТ «Купянський машзавод» з 20.04.1993 року по 17.06.1994 року та його заробітна плата за цей період склала 39 грн. 31 коп., у співвідношенні 1:100000 згідно грошової реформи.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_14, з боку відповідача, яка знає сторін з 1978 року, так як разом проживали в гуртожитку, дала суду свідчення про те, що у грудні 1993 року вона позичала 5 тисяч карбованців ОСОБА_5 для купівлі квартири дочці ОСОБА_2 у сел.. Ківшарівка. Чи на сімю придбавалася квартира, чи особисто для її дочки свідок не знає. Повертала їй гроші мати відповідачки. Свідкові відомо, що ремонт у придбаній у 1993 році квартирі робили з допомогою батьків позивача. Вартість квартири була приблизно 20 грошових одиниць, дійсних на той час,

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_15, мати позивача, свідчила суду про те, що у 1993 році син ОСОБА_16 сказав, що йому потрібні гроші на купівлю квартири і вона дала йому 4 грошових одиниці, дійсних на той час. Зі сватами вони домовлялися, що гроші на придбання квартири, для проживання в ній сімї: ОСОБА_1, ОСОБА_2 та їх сина ОСОБА_17, вони внесуть порівну. Перша квартира, яка була придбана у 1993 році знаходилася у запущеному стані, робили ремонт у ній всі разом власними силами. Між її сином ОСОБА_16 та невісткою Свєтою були гарні відносини. Коли купували квартиру, то більша частина грошей була дана батьками ОСОБА_18, а потім вона давала сину ще кошти. Чи на ремонт квартири, чи на її придбання пішли ті кошти вона не знає. Син на той час також працював, заробляв гроші.

Покази свідків нічим не підтверджені та не можуть підтвердити чи спростувати того факту, що квартира, яка була придбана у 1993 році була куплена за особисті кошти відповідача чи її батьків.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності.

Отже оскільки договори щодо купівлі та міни квартир укладені до 2001 року, суд у вирішенні питання про розділ майна подружжя повинен керуватися КпШС України (в редакції 1969 року).

За змістом ст.22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми, або з інших поважним причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 23 КпШС України встановлено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

За змістом ст.24 КпШС, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар, або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

У відповідності до ст. 28 КпШс України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках, суд може відступити від начала рівності частко подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Зважаючи на те, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 р. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності, суд вважає також можливим застосувати роз'яснення Постанови Пленуму ВСУ № 16 від 12 червня 1998 року, які були чинним на час виникнення спірних правовідносин «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», за п.9 якої вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпШС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Вартість майна визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Виходячи з наведеного, сімейним законодавством, яке діяло на момент виникнення спірних правовідносин, прямо було встановлено, що майно придбане під час шлюбу належить на праві спільної сумісної власності подружжю, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Правовідносини між сторонами щодо спірної квартири виникли в період дії КпШС України, але спір між ними виник вже в період дії Сімейного Кодексу України, і тому суд вважає правомірними застосування як норм КпШС, так і Сімейного Кодексу, оскільки між ними нема протиріччя, а норми Сімейного Кодексу розширюють правове поле їх застосування.

Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також у відповідності до правил ст.61 Сімейного Кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте ними за час шлюбу, але за кошти, які належали їм особисто (п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України).

За розясненнями Пленуму Верховного Суду У країни в П останові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них, але ці випадки підлягають доказуванню на загальних підставах.

Так судом встановлено, що в період шлюбу, з 1993 р. по 1998 р. відповідач за нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу, міни, придбала спірну квартиру, оформивши право власності на це нерухоме майно лише на себе. Але незалежно від цього, за наведеними нормами КпШС та Сімейного Кодексу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках. Підстав для невизнання даного факту судом не встановлено. Тому позовні вимоги базуються на нормах закону і є очевидними, тоді як твердження відповідача щодо спірної квартири, як обєкта особистої приватної власності, підлягають доказуванню. Квартири були придбані, як по договору купівлі-продажу так і по договорам міни, в інтересах сімї, оскільки з пояснень сторін встановлено, що після їх купівлі та подальшої міни сторони, разом з неповнолітнім на той час сином стали проживати у них.

Судом встановлено, що сторони шлюбний договір (шлюбний контракт) не укладали, будь-яка інша домовленість між ними про визначення інших часток, ніж рівних, у праві спільної сумісної власності подружжя, не була досягнута. Правові підстави для відступу від рівності часток подружжя судом не здобуто.

Доводи про те, що кошти на придбання квартири були особистими чи отриманими в дар, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Отже, відповідач не довела та не надала належних і допустимих доказів щодо придбання нею нерухомого майна у період шлюбу за свої особисті кошти.

З огляду на вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що уточнений позов є обґрунтованим, а відтак підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 81, 89, 263, 265, ч. 6 ст. 259, ст. 268, 351, 352, 355 ЦПК України, ст.ст. 22, 28 КпШС України 1969 р., ст.ст.57,60,61,70 Сімейного Кодексу України, ст. 58 Конституції України, суд,

УХВАЛИВ:

Уточнений позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.

Поділити спільне майно подружжя, яке є обєктом спільної сумісної власності.

Визнати за ОСОБА_1, право власності на 1/2 частину жилої квартири, загальною площею 49,4 кв.м., житловою 29,3 кв. м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Харківської області через Купянський міськрайонний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На виконання вимог ч. 10 ст. 272 ЦПК України суд повідомляє учасникам справи веб-адресу сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет, за якою вони можуть отримати інформацію по даній справі: http://kpm.hr.court.gov.ua/sud2023/gromadyanam/csz/. Копія (текст) судового рішення у Єдиному державному реєстрі судових рішень міститься за веб-адресою: http://reyestr.court.gov.ua/ (в рядку «Справа №» необхідно ввести номер справи, в якій видано це судове рішення).

Повний текст рішення складений 31 травня 2018 року.

Головуючий А.О.Шиховцова