22-ц/775/275/2018(м)
Категорія 48 Головуючий у 1-й інстанції Міхєєва І.М.
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області у складі:

головуючого судді - Мальцевої Є.Є.

суддів - Мироненко І.П., Баркова В.М.,

секретар - Брежнєв Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення з актового запису про народження відомостей про батька дитини, треті особи: Лівобережний відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області; ОСОБА_4, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області, ухвалене 07 лютого 2018 року у місті Маріуполі Донецької області, повний текст якого складено 13 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду із даним позовом, в якому просив виключити відомості про нього, як про батька неповнолітнього ОСОБА_5, з актового запису про народження дитини № 246 від 25.03.2008 року. Вказував, що від шлюбу з відповідачем, розірваним в 2016 році, має двох дітей - ОСОБА_6 та ОСОБА_5. Зазначив, що не є біологічним батьком ОСОБА_5, оскільки на час ймовірного зачаття дитини, відповідач перебувала у фактичних подружніх відносинах з іншим чоловіком, в результаті чого народився син ОСОБА_5. В зв'язку з тим, що на момент народження дитини перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, батьком дитини був записаний він, при цьому на час реєстрації дитини, він не знав, що це не його дитина.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виключення з актового запису про народження відомостей про батька дитини, треті особи: Лівобережній відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського управління юстиції у Донецькій області; ОСОБА_4 - відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а також ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод 1950 року, просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначив, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані обставини, які мають значення для справи, зроблені висновки, які не відповідають матеріалам справи, неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права. Доказам по справі суд не надав критичної оцінки, не вирішив питання допустимості і належності цих доказів.

Відповідач по справі - ОСОБА_3 направила до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що суд першої інстанції повно, об'єктивно та всебічно розглянув справу. Судом проаналізовано всі наявні в матеріалах справи докази та надано кожному доказу належну оцінку. У рішенні детально зазначено, чому суд вважає встановленими ті факти, про які говорила відповідачка, а також чому суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Висновки суд першої інстанції зробив на підставі перевірених доказів, оцінку яким суд надав з урахуванням всіх без винятку обставин справи у їх сукупності. Судом першої інстанції правильно застосовано частину 5 статті 136 СК України. На підставі викладеного ОСОБА_3 просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу у відсутності представника третьої особи - Лівобережного відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, який надав заяву про розгляд справи без його участі, та без участі третьої особи ОСОБА_4, належним чином повідомленого про час та місце розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення позивача ОСОБА_2, його представника - ОСОБА_8, які підтримали доводи апеляційної скарги, відповідача ОСОБА_3, її представника - ОСОБА_9, які заперечували проти задоволення скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що 11.03.2000 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено шлюб, після шлюбу прізвище дружини - ОСОБА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_5, батьками неповнолітнього є сторони у справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Згідно з ч.1 статті 136 СК України особа, яка записана батьком дитини відповідно до статті 122 цього Кодексу, має право оспорювати своє батьківство, пред'явивши позов про виключення запису про нього як про батька з актового запису про народження дитини.

В обґрунтування позову ОСОБА_2 вказував, що він не знав про те, що не є біологічним батьком сина ОСОБА_5, і що сумніви у батьківстві щодо дитини появилися в нього тільки в 2014 році.

Відмовляючи в позові, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_3 визнала факт відсутності кровного батьківства позивача щодо молодшої дитини, але надала достатні й переконливі докази, що підтверджують обізнаність про це позивача на момент реєстрації дитини.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може не погодитися, оскільки він відповідає обставинам справи, наданим доказам і нормам матеріального права.

Так, суду позивач давав пояснення не тільки як сторона по справі, але й як свідок. І як свідок він підтвердив суду, що дізнався про відсутність свого батьківства щодо молодшої дитини тільки в 2016 році, а підозри про це в нього появилися в 2015 році. Тобто на момент реєстрації батьківства щодо ОСОБА_5 в органах РАЦС він був впевнений, що це його рідний син. Обставини, на які посилався ОСОБА_2, підтвердила в суді першої інстанції свідок ОСОБА_11 - матір позивача.

Суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 підтвердив, що виховував сина ОСОБА_5 як рідного, любив його, але після того, як впевнився, що це не його дитина, не бажає його утримувати.

Судом першої інстанції досліджені також інші докази по справі.

Так, звертаючись 26.04.2016 року до суду з заявою про розірванні шлюбу між ним та ОСОБА_3, позивач посилався на те, що вони з відповідачкою 11 березня 2000 року зареєстрували шлюб, від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, батьком яких є він. Вказані обставини встановлені судовим рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 02.06.2016 року.

Не заперечуючи проти факту відсутності кровного споріднення між ОСОБА_2 та неповнолітнім ОСОБА_5, 2008 року народження, відповідач ОСОБА_3 стверджувала як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, що ОСОБА_2 було відомо про те, що він не є біологічним батьком неповнолітнього ОСОБА_5, до народження дитини, про вказану обставину останній достеменно знав і під час реєстрації народження дитини, з'явився особисто до відділу державної реєстрації актів цивільного стану та визнав батьківство дитини.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

З актового запису про народження ОСОБА_5 вбачається, що заявником для реєстрації народження дитини до відділу реєстрації надано медичне свідоцтво про народження № 281 від ІНФОРМАЦІЯ_2, видане пологовим будинком № 2 м.Маріуполя. Відомості про батька дитини внесені на підставі актового запису про шлюб № 109 від 11.03.2000 року, складеного Маріупольським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецької області (графа 17 актового запису). Заявником зазначений ОСОБА_2 (графа 18).

За змістом положень ст. 122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров'я про народження дружиною дитини.

Судом першої інстанції були допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які є близькими родичами відповідачки, і які підтвердили, що позивачу було відомо про походження дитини від іншого чоловіка ще під час вагітності дружини. Позивач бажав зберегти сім'ю, мав намір виховувати молодшого сина, як рідну дитину.

Такі пояснення свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 узгоджуються з показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_14 та ОСОБА_15, які підтвердили такі обставини.

Твердження позивача в апеляційній скарзі, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 дали неправдиві пояснення, оскільки є родичами відповідача, є голослівними, нічим не підтверджуються. Також неможливо погодитися із доводами позивача в апеляційному суді про те, що поясненням вказаних свідків не можливо довіряти, оскільки він має з ними неприязні стосунки, оскільки з пояснень свідків вбачається, що їх стосунки із позивачем не мають неприємного характеру. На думку позивача, ці свідки негативно характеризуються, але такі обставини він нічим не підтвердив, крім того, це не має значення в сенсі процедури отримання доказів в суді - допиту вказаних осіб у якості свідків.

Поясненнями свідка ОСОБА_16 суду першої інстанції покази свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 не спростовані, оскільки вказаному свідку нічого не відомо достеменно щодо походження дитини.

Відповідно до ч.5 ст. 136 Сімейного кодексу України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої ст. 123 цього Кодексу. Закріплення таких правових гарантій захисту прав дитини цілком логічне та обґрунтоване, оскільки, якщо чоловік добровільно визнав своє батьківство, знаючи про те, що він не є біологічним батьком, то його права не вважаються порушеними.

Таким чином, встановивши, що в момент реєстрації ОСОБА_2 батьківства відносно неповнолітнього ОСОБА_5, 2008 року народження, позивач ОСОБА_2 знав, що не є біологічним батьком неповнолітнього ОСОБА_5, визнав батьківство щодо дитини, прийнявши виважене рішення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач не має права оспорювати своє батьківство щодо молодшої дитини.

Твердження апеляційної скарги про незаконність рішення суду першої інстанції у зв'язку із неналежною оцінкою доказів по справі спростовуються матеріалами справи, змістом оскарженого рішення, з якого вбачається, що суд об'єктивно оцінив досліджені докази, надані як стороною позивача, так і відповідачем. Доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди із оцінкою доказів, вимогами щодо їх переоцінки, на підставі незначних розбіжностей в поясненнях свідків щодо подій 2007 року - часу перших місяців вагітності відповідача молодшою дитиною. Між тим, суд повно встановив усі обставини, необхідні для вирішення спору, проаналізував покази свідків, і вирішив справу у відповідності до положень ст.263 ЦПК України.

Посилання позивача ОСОБА_2 на зміст постанови Апеляційного суду Донецької області від 26 грудня 2017 року, яка на його думку підтверджує правильність його звернення до суду з даним позовом, не мають значення для справи, оскільки вказана постанова ухвалена за результатом перегляду рішення суду першої інстанції від 31 жовтня 2017 року про стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, і під час апеляційного перегляду якого позивач заперечував проти стягнення аліментів, аргументуючи це наявністю спору про його батьківство. Вказаною постановою тільки зазначено, що вирішення спору про батьківство може бути підставою для перегляду рішення про встановлення аліментного обов'язку, але не міститься жодних висновків суду щодо таких обставин.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що судове рішення ухвалене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи не відносяться до тих підстав, з якими закон пов'язує можливість прийняття рішення відносно скасування чи зміни оскарженого рішення, і висновків суду не спростовують, в їх задоволенні належить відмовити на підставі статті 375 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 07 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до суду касаційної інстанції з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 квітня 2018 року.

Судді : Є.Є. Мальцева

І.П. Мироненко

В.М. Барков