АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Номер справи: 648/5103/16-ц Головуючий в суді 1 інстанції: Строілов С.О.
Номер провадження: 22-ц/791/224/18 Доповідач: Склярська І.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Херсонської області в складі:

головуючого Склярської І.В.,

суддів: Пузанової Л.В.,

Чорної Т.Г.,

секретар Рябченко А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні справу за позовом ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: служба у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, служба у справах дітей виконкому Корабельної районної у м. Херсоні ради про позбавлення батьківських прав та зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, треті особи: служба у справах дітей Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області, служба у справах дітей виконкому Корабельної районної у м. Херсоні ради про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, за апеляційними скаргами ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 та ОСОБА_5, від імені якого діє ОСОБА_6, на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року,

встановила:

У грудні 2016 року ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, про позбавлення батьківських прав, зазначаючи, що сторони є батьками малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання ними шлюбу проживає разом з матір'ю. 29 жовтня 2011 року позивачка уклала шлюб з ОСОБА_9, громадянином Швеції. 28 листопада 2011 року Білозерський районний суд Херсонської області ухвалив рішення, яким надав дозвіл на виїзд ОСОБА_8 за межі України до Швеції та країн Шенгенської зони з матір'ю ОСОБА_3 У березні 2012 року позивач з дитиною переїхала на постійне проживання до Швеції.

Посилаючись на те, що відповідач не виконує взагалі будь-яких дій по відношенню до свого сина, проживання ОСОБА_8 в іншій країні не є перепоною для спілкування через соціальні мережі, за допомогою яких можна підтримати зв'язок, слідкувати за життям дитини, давати йому поради тощо, а отже усвідомлено не цікавиться життям свого сина, не виявляє інтерес до його внутрішнього світу, в той час як її чоловік має бажання усиновити ОСОБА_8, позивачка просила суд позбавити ОСОБА_5 батьківських прав щодо малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

У лютому 2017 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини, в якому посилаючись на власне усвідомлення проживання сина у соціально та економічно розвиненій країні Швеції, де у дитини більше можливостей ніж в Україні, а також зростання сина у матеріально забезпеченій та морально-здоровій сім'ї, та зазначаючи, що був позбавлений можливості спілкування з дитиною внаслідок виїзду за кордон без його відома, з урахуванням уточнених позовних просив, визначити наступні способи його участі у вихованні сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1:

- спілкування з дитиною в режимі «Онлайн» з використанням веб-камери двічі на тиждень (середа та субота) з 19.00 до 20.00 години за стокгольмським часом;

-листування з дитиною, шляхом направлення кореспонденції поштовим зв'язком на точну адресу за місцем проживання сина ( 1 лист на квартал) з отриманням листів ОСОБА_3 та подальшою передачею їх синові для прочитання;

-безпосереднє спілкування з дитиною на території України ( за місцем його проживання або під час спільного з ним відпочинку) під час літніх канікул - з 20 червня по 15 серпня кожного року на умовах домовленості з ОСОБА_3 про співфінансування витрат, пов'язаних з поїздкою дитини до України та в зворотному напрямку;

-не рідше одного разу на два роки зустрічатися з дитиною, незалежно від часу, пори року, дат, місця фактичного проживання в будь-якій державі світу на умовах домовленості з ОСОБА_3 про співфінансування витрат на зазначені цілі;

-спілкуватись з використанням світової системи мобільного зв'язку без будь-яких перешкод з боку ОСОБА_3; надсилати дитини подарунки в натуральній формі чи в грошовому еквіваленті в будь-якій період часу, незалежно від віку дитини та можливих життєвих обставин з отриманням таких подарунків ОСОБА_3 та подальшою передачею їх синові.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області суду від 07 листопада 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про позбавлення батьківських прав відмовлено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 просить рішення суду скасувати в частині відмови з задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що суд не врахував порушення прав дитини, надав неправильну оцінку наведеним доводам та обставинам. Доводи апеляційної скарги позивача за зустрічним позовом не визнала, посилаючись на те, що перешкоди у вихованні та спілкуванні з дитиною не чиняться, навпаки позивач за зустрічним позовом самоусунувся від виховання дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, від імені якого діє ОСОБА_6 просить рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини скасувати та ухвалити в цій частині нове про задоволення зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що суд надав неправильну оцінку наведеним доводам та обставинам справи, на яких наполягав позивач за зустрічним позовом. Доводи апеляційної скарги позивача за первісним позов не визнала, посилаючись на відсутність підстав для позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які з'явилися, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_5, від імені якого діє ОСОБА_6 підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні первісного та зустрічного позовів суд першої інстанції виходив з того, що підстави для позбавлення батьківських прав, визначені ст. 164 СК України відсутні, судом також не встановлені перешкоди з боку матері у спілкуванні з дитиною та крім того деякі заявлені способи участі батька в житті дитини можуть бути реалізовані ним особисто без рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Статтею 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців, не виявляли щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

В постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (п.16) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють освоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками.

За роз'ясненнями, які містяться в п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХII від 27 грудня 1991 року ( далі Конвенція) у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до положень принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках.

Отже, з урахуванням вимог ст.164 Сімейного Кодексу України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної ради України від 27 лютого 1991 року, позбавлення батьківських прав - це спосіб захисту прав та інтересів дитини, а тому у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати.

Судом встановлено, що сторони по справі є батьками малолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.7/, який після розірвання ними шлюбу проживає з матір'ю, яка займається його вихованням та утриманням. З 19.03.2012 року дитина зареєстрована та проживає в Швеції з матір'ю /а.с.16,17/ , яка 29 жовтня 2011 року утворила сім'ю з громадянином Швеції ОСОБА_9 /а.с.7 зв.с./

Європейський Суд з прав людини в своєму рішенні від 07 грудня 2006 року, прийнятому у справі «Хант проти України» зазначив, що сам факт заперечення батька проти позбавлення його батьківських прав вже може свідчити про його інтерес до дитини.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Його заперечення ґрунтуються на доказах щодо прийняття ним заходів з'ясування місця проживання дитини, звернення до позивача щодо життя дитини та враховуючи, що дитина проживала та проживає за кордоном відсутності можливості приймати участь у її вихованні безпосередньо.

Відповідно до висновку Білозерської районної державної адміністрації Херсонської області від 20 лютого 2017 року, позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо його малолітнього сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 є недоцільним, оскільки свідомого нехтування своїх батьківських прав по відношенню до дитини не встановлено /а.с.93-96/ .

З матеріалів, наданих органом опіки та піклування вбачається, що дитина бажає спілкуватися з батьком за допомогою Інтернет ресурсу.

За місцем проживання ОСОБА_5 характеризується позитивно /а.с.77/.

З огляду на те, що позивачкою не надано належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача щодо ухилення від виховання сина, наявності інтересів дитини у позбавленні її батька батьківських прав, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, в той час як відповідач заперечує проти позбавлення його батьківських прав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для позбавлення батьківських прав. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, які не обґрунтовані законом та такі, що висновків суду не спростовують, підлягають відхиленню.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції з достатньою повнотою з'ясував дійсні обставини справи, дослідив надані сторонами докази, яким дав правильну оцінку, обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав, отже доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на належних доказах та встановлених судом обставинах, тому підстави для скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні вимог про позбавлення батьківських прав відсутні.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ст. 150 СК України).

Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини.

Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та має право на спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватись з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ст. 159 СК України, якщотой із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Виходячи з норм ст. 15,16 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Батьки, інші члени сім'ї та родичі, зокрема ті, які проживають у різних державах, не повинні перешкоджати одне одному реалізувати право дитини на контакт з ними, зобов'язані гарантувати повернення дитини до місця її постійного проживання після реалізації нею права на контакт, не допускати неправомірної зміни її місця проживання.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 з 19.03.2012 року проживає в Швеції з матір'ю, її чоловіком та зведеною сестрою, де має місце реєстрації /а.с.17/.

Відповідно до Закону України «Про міжнародне приватне право» позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним позовом, ОСОБА_3, є іноземним суб'єктом.Згідно ст. 66 вказаного Закону права та обов'язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв'язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Частиною 3 статті 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року проголошено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярні основні особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Пунктом 2 статті 10 Конвенції передбачено, що дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особливі відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишити будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишити будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.

Позивачем за зустрічним позовом визнається, що його син зростає у соціально та економічно розвиненій країні Швеції, виховується у морально здоровій родині, дитина матеріально забезпечена, навчається у престижному навчальному закладі, отримує усі можливості для свого розвитку. Питання повернення дитини, яка була вивезена з України матір'ю на підставі заочного рішення суду, в наступному скасованого, ним не ставиться.

У статті другій Конвенція про контакт з дітьми (ETS N 192) Ради Європи від 15.05.2003 року, ратифікованої Законом №166-V від 20.09.2006 року, яка набрала чинності 01.04.2007 року, (далі Конвенція) визначено, що «контакт» означає: перебування дитини протягом обмеженого періоду разом з особою, яку зазначено в статті 4 або 5 і з якою вона зазвичай не проживає, чи зустріч з такою особою; будь-яку форму спілкування між дитиною й такою особою; надання інформації такій особі про дитину або дитині про таку особу. «Розпорядження про контакт" означає рішення судового органу стосовно контакту, зокрема угоду про контакт, яка була схвалена компетентним судовим органом або формально складена чи зареєстрована як автентичний документ і яка підлягає виконанню. Статтею 4 встановлено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

Конвенцією про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, прийнятої на Гаазькій конференції з міжнародного приватного права, ратифікованої Україною 14 вересня 2006 року, яка набрала чинності 01 лютого 2008 року (далі - Конвенція), визначено її цілі, якими є: визначити державу, органи якої мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини; визначити , яке право застосовується такими органами при здійсненні їхньої юрисдикції; визначити право, що забезпечується до батьківської відповідальності; забезпечити визнання та виконання таких заходів в усіх Договірних Державах; запровадити таке співробітництво між органами Договірних держав, яке може бути необхідним для досягнення цілей цієї Конвенції.

Право на спілкування з дитиною визначено статтею 3 зазначеної Конвенції.

За статтею 5 вказаної Конвенції судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини. З урахуванням статті 7, у разі зміни звичайного місця проживання дитини на іншу Договірну Державу, юрисдикцію мають органи Держави нового звичайного місця проживання.

Звичайне місце проживання дитини на даний час є Швеція.

За статтею 15 даної Конвенції під час здійснення своєї юрисдикції згідно з положеннями Розділу 2 органи Договірних Держав застосовують своє національне право. Якщо звичайне місце проживання дитини змінюється на іншу Договірну Державу, з моменту такої зміни умови застосування заходів, ужитих у Державі попереднього звичайного місця проживання , визначаються правом такої іншої Держави.

Згідно ст. 35 зазначеної Конвенції, компетентні органи Договірної Держави можуть звернутися з проханням до органів іншої Договірної Держави про надання допомоги у виконанні заходів захисту, ужитих згідно з цією Конвенцією, особливо під час забезпечення ефективного здійснення права на спілкування, а також права на підтримання безпосередніх контактів на постійній основі. Органи Договірної Держави, в якій дитина не має звичайного місця проживання, можуть, на прохання одного з батьків, що проживає в такій Державі та має бажання одержати або підтримувати спілкування з дитиною, збирати інформацію або докази, а також можуть робити висновки щодо можливості такого з батьків здійснювати право на спілкування з дитиною та про умови, відповідно до яких спілкування повинне здійснюватися. Орган, що здійснює свою юрисдикцію згідно зі статтями 5 - 10 щодо розгляду заяви про право на спілкування з дитиною, перш ніж прийняти рішення, приймає та розглядає таку інформацію, докази та висновки.

Отже, для забезпечення ефективного здійснення права на спілкування у спосіб, визначений позивачем за зустрічним позовом, крім способу спілкування з ОСОБА_8 в режимі «Онлайн» з використанням веб-камери, листування та надіслання подарунків, ОСОБА_5 не позбавлений права реалізувати своє право на спілкування з дитиною відповідно до норм Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей.

З урахуванням норм сімейного законодавства України, громадянами якого є дитина - ОСОБА_8 та його батьки, вищевикладених положень норм міжнародних договорів, які містяться у Конвенціях, колегія суддів, вважає, що право батька на спілкування з дитиною має бути захищено у спосіб, який склався між ними протягом розгляду справи, а саме спілкування в режимі «Онлайн» з використанням веб-камери один раз на тиждень (субота) з 12.00 до 13.00 години за українським часом.

Надіслання дитині листів, подарунків не є тим способом, який може визначатися судом, оскільки за обставинами справи не потребує втручання з боку державного органу. Відповідачем не заперечується, що листи та подарунки він не надсилав та не намагався цього зробити, не позбавлений самостійної безперешкодної можливості здійснення такого способу спілкування.

Здійснення інших способів спілкування з дитиною, які залежать від можливості поїздок, перетину задля цього кордону та пов'язаних з цим адміністративних заходів, які ним, як батьком не здійснюються, а також матеріальними витратами, які вирішуються у порядку встановленому вищезазначеними Конвенціями , має вирішуватися позивачем за зустрічним позовом у порядку, визначеному вищезазначеними Конвенціями.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у визначенні способу участі батька у вихованні малолітньої дитини з ухваленням нового рішення в цій частині про часткове задоволення позову ОСОБА_5, яким визначити наступні способи участі ОСОБА_5 у вихованні сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1: спілкування з ОСОБА_8 в режимі «Онлайн» з використанням веб-камери один раз на тиждень (субота) з 12.00 до 13.00 години за українським часом. В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

На підставі викладеного, ст.159 СК України, ст.ст. 15,16 Закону України "Про охорону дитинства", Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей від 19.10.1996 року, Конвенції про контакт з дітьми (ETS N 192) Ради Європи від 15.05.2003 року, Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, ст.ст.376,382 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, від імені якої діє ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, від імені якого діє ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 07 листопада 2017 року в частині відмови у визначенні способу участі батька у вихованні малолітньої дитини скасувати ухвалити в цій частині нове.

Позов ОСОБА_5 про визначення способу участі батька у вихованні малолітньої дитини задовольнити частково.

Визначити наступні способи участі ОСОБА_5 у вихованні сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1:

-спілкування з ОСОБА_8 в режимі «Онлайн» з використанням веб-камери один раз на тиждень (субота) з 12.00 до 13.00 години за українським часом.

В іншій частині зустрічних позовних вимог відмовити.

Це ж рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.В.Пузанова

Т.Г.Чорна

Повний текст судового рішення виготовлено 15 березня 2018 року

Суддя І.В.Склярська