справа № 570/1321/18
провадження № 2/570/918/2018
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

07 травня 2018 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1,

його представника адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.П.Могили, 24/ цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

в с т а н о в и в:

покликаючись на те, що реєстрація відповідача створює їй перешкоди у вільному користуванні її помешканням, позивач у поданій до суду 27 березня 2018 року позовній заяві просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку №74 по вул.Береговій в смт.Малий Житин Рівненського району Рівненської області та стягнути сплачений судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

Позивач у судовому засіданні просить позов задоволити.

По суті спору стверджує, що з відповідачем її донька розлучається, тому вона як власник садиби, яку їй подарувала її тітка ще перед одруженням доньки та відповідача, не бажає, щоб він був там зареєстрований.

Представник позивача позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. Вважає, що відповідач більше року не проживає за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімається, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном. Не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Відповідач позов не визнав, оскільки дана садиби була його житлом до 13 лютого 2018 року.

По суті спору показав, що з 1994 року проживає у вказаному будинку. доглядаючи тітку позивача до її смерті у 1999 році. Про те, що хата належить тещі, дізнався пізніше. У 1997 та 2003 роках у них народилися діти. Стосунки у сім"ї були не найкращі, дружина періодично виганяла його з будинку, але потім знову жили разом. За час проживання з цегли, яку привозив його батько, у садибі перебудували будинок, збудували хлів, завели господарство, проводили поточні ремонти. 20 квітня 2017 року вони з дружиною посварилися і з 25 квітня по грудень 2017 року проживали окремо. З вересня 2017 року по грудень 2017 року дружина працювала в Польші, він жив у матері, бо дружина забороняла жити у вказаному будинку без неї. При поверненні дружини із-за кордону стали жити разом, 10 січня 2018 року за пропозицією майбутнього зятя поїхав разом з ним працювати у Німеччину, звідки повернувся 13 лютого 2018 року. Дружина його зустріла, поспілкувалися і вона заборонила жити у будинку, тому він змушений проживати у будинку своєї матері.

Стверджує, що після розірвання шлюбу добровільно зніметься з реєстрації за вказаною адресою.

Суд, заслухавши їх пояснення, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов'язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач скористалися правовою допомогою.

Як вбачається з договору дарування від 09 березня 1993 року позивач є власником житлового будинку №74 по вул.Береговій в смт.Малий Житин Рівненського району Рівненської області. Згідно відповіді з Відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області відповідач зареєстрований за вказаною адресою. Факт його непроживання у вказаному житлі з березня 2017 року вказано в актах обстеження від 22 лютого, 22 березня, 02 травня 2018 року.

Факт поганих подружніх стосунків протягом усього часу сімейного життя підтвердила свідок ОСОБА_4 Показала, що у березні 2017 року вона сама зібрала речі чоловіка і занесла до його матері, заборонивши проживати у будинку. В грудні 2017 року чоловік прийшов додому, заколов порося, попросив у її вибачення та з її згоди став проживати у будинку. 10 січня 2018 року з вказаного будинку поїхав на роботу у Німеччину, а коли повернувся 13 лютого 2018 року, вона його вигнала і 16 лютого 2018 року подала позов про розірвання шлюбу, а 23 лютого 2018 року - вказаний позов.

Із змісту ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Реалізуючи право на житло, людина може користуватись тільки тим житлом, право користування яким у неї виникло з правочину або на підставі закону. Відповідно до законодавства України таке право виникає у власника житла (глава 28 Цивільного кодексу), членів його сімї (ст.405 ЦК, ст.156 Житлового кодексу Української РСР), орендаря (наймача) житла (ст.810 ЦК, ст.61 ЖК), членів його сімї (ст.816 ЦК, ст.ст.64, 160 ЖК) тощо. Положення цього конституційного принципу закріплені у ч.4 ст.9 ЖК України, де визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. При цьому відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз цих норм цивільного права дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами ст.ст.405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні.

За змістом ч.ч.1, 4 ст.156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст.162 цього Кодексу.

Згідно положень ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Так, у правовій позиції Судової палати у цивільних справах Верховного суду України у справі №6-709цс16 зазначається, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Будучи членом сімї позивача відповідач використовував дане житло на власний розсуд для проживання з 1994 року до 13 лютого 2018 року, утримував в належному стані житлове приміщення, ніс витрати по догляду

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) не підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. П.6 ч.1 ст.3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, і добросовісність.

На підставі ст.141 ЦПК України понесені позивачем витрати залишаються на ньому у зв'язку з відмовою у задоволенні позову.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.259, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Рівненської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 /тридцяти/ днів з дня його проголошення. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності новою редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення виготовлено 11 травня 2018 року.

Суддя: Кушнір Н.В.