Справа №481/1559/13-ц 16.05.2018
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 481/1559/13-ц

Провадження №22-ц/784/268/18

16 травня 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого: Бондаренко Т.З.,

суддів: Шаманської Н.О., Коломієць В.В.,

із секретарем судового засідання: Лівшенком О.С.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 міської ради Миколаївської області ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Новобузького районного суду Миколаївської області, ухвалене суддею Уманською О.В. 22 листопада 2017 року о 14 год. 00 хв. В приміщенні цього суду у цивільній справі за позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_1 міської ради Миколаївської області, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання протиправними та скасування рішення міської ради, визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання незаконними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, декларації про готовність обєкта до експлуатації та знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі,-

у с т а н о в и л а:

В серпні 2013 року ОСОБА_5 звернулася із позовом до суду, який неодноразово уточнювала до ОСОБА_1 міської ради Миколаївської області, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання протиправними та скасування рішення міської ради, визнання незаконним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання незаконними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, декларації про готовність обєкта до експлуатації та знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі.

Позивачка зазначала, що їй належить на праві приватної власності житловий будинок та дві земельні ділянка площею 0,10 га та 0,0446 га по вул. Куйбишева, № 12 в м. Новому Бузі Миколаївської області.

У квітні 2014 року через своїх представників позивач дізналась, що її земельна ділянка самовільно зайнята відповідачем ОСОБА_3, на якій він звів нежитлову будівлю. Відповідач ОСОБА_3 володіє земельною ділянкою по вул. Куйбишева, 16/5 в м. Новий Буг Миколаївської області.

Дана земельна ділянка була отримана у власність відповідачкою ОСОБА_6 на підставі рішення 7 сесії 6 скликання ОСОБА_1 міської ради від 08 квітня 2011 року за № 110 та рішення 14 сесії 6 скликання ОСОБА_1 міської ради від 22 листопада 2011 року за № 238. В подальшому 23 березня 2012 року ОСОБА_6 уклала з відповідачем ОСОБА_7 договір купівлі-продажу земельної ділянки по вул. Куйбишева, 16/5 в м. Новому Бузі Миколаївської області, а остання в свою чергу 12 липня 2012 року уклала договір купівлі-продажу даної земельної ділянки із відповідачем ОСОБА_3

Однак, як позивачу стало відомо із кадастрової карти України, її земельні ділянки та земельна ділянка, якою наразі володіє відповідач ОСОБА_3 по вул. Куйбишева в м. Новому Бузі є фактично однією і тією ж ділянкою. А тому з метою захисту свого права власності на земельну ділянку, позивачка ОСОБА_5 і звернулась до суду із вказаним позовом.

Посилаючись на вказане позивачка просила суд усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання протиправними та скасувати рішення 7 сесії 6 скликання ОСОБА_1 міської ради від 08 квітня 2011 року за № 110 та рішення 14 сесії 6 скликання ОСОБА_1 міської ради від 22 листопада 2011 року за № 238; визнання незаконним державного акту на право власності на землю серії ЯК № 835321, виданий 17 лютого 2012 року на імя ОСОБА_6, визнання незаконними договорів купівлі-продажу земельної ділянки, декларації про тоговність обєкта до експлуатації та знесення самочинно збудованої нежитлової будівлі.

Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року позов залишено без задоволення.

Не погодившись з зазначеним рішенням, ОСОБА_5 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким в повному обсязі задовольнити її позовні вимоги, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи, не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому вважає рішення таким, що не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.

На вказану апеляційну скаргу представником відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4 подано відзив, в якому остання зазначає про законність оскаржуваного рішення суду, а також вказує на те, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_3 у встановленому законом порядку з виготовленням необхідної технічної документації була виділена ОСОБА_1 міською радою Миколаївської області ОСОБА_6, яка продала її ОСОБА_7, а в подальшому за договором купівлі продажу була набута ОСОБА_3 За такого вказує на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення суду.

Представники позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в заяві від 16 травня 2018 року просили розглядати справу за їх відсутності. З аналогічними заявами звернулись до суду також і відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т.2 а.с. 278).

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню.

Разом з цим, згідно ч.ч.1,2,3 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Відповідно до п. «а» ч.1 ст.80 ЗК України суб'єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності.

Як вбачається з матеріалів справи і таке встановлено судом першої інстанції, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 1 липня 2002 року, серія Р4 № 107243, ОСОБА_5 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1000 га. для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд розташована на території Миколаївської області, м. Нового Бугу, вул. Куйбишева, 12 (т.1 а.с.12).

Також позивачці ОСОБА_5 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, виданого 1 липня 2002 року, серія Р4 № 107244, належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,0446 га. розташована на території Миколаївської області, м. Нового Бугу, вул. Куйбишева, 12 та призначена для ведення особистого селянського господарства ( а.с.13).

Зазначені державні акти були видані на підставі рішення виконкому ОСОБА_1 міської ради народних депутатів Миколаївської області від 25 червня 2002 року № 299 та договорів купівлі продажу від 4 червня 2002 року АЕР № 946074, та від 4 червня 2002 року АЕР № 946075.

Відповідачці ОСОБА_6 на підставі рішення 7 сесії 6 скликання ОСОБА_1 міської ради від 8 квітня 2011 року № 110 та рішення 14 сесії 6 скликання ОСОБА_1 міської ради від 22 листопада 2011 року № 238 було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0634 га розташовану у Миколаївській області, ОСОБА_1 районі, вул. Куйбишева, буд. № 16/5.

На вказану земельну ділянку на імя ОСОБА_6 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 835321 виданим 17 лютого 2012 року ( т.1 а.с.23) .

Відповідно до запису у вказаному державному акті серії ЗК № 835321 виданим 17.02.2012 року на імя ОСОБА_6 право на цю земельну ділянку перейшло до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2012 року № 404, а в послідуючому до ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 липня 2012 року № 849.

Крім цього, ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22 лютого 2011 року № 221, належить земельна ділянка площею 0,0795 га розташована у Миколаївській області, ОСОБА_1 районі, вул. Куйбишева, буд. № 6. На імя ОСОБА_10 на вказану земельну ділянку видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ № 635878 від 08 липня 2011 року ( а.с.65).

Відповідно до декларації про готовність обєкта до експлуатації від 20 березня 2013 року № МК 86 було засвідчено закінчення будівництва та визнано обєкт готовим до експлуатації, а саме торгівельний комплекс під «магазин-склад: II черга», за адресою: вул. Куйбишева, 6 в м. Новий Буг, Миколаївської області ( а.с.68-72).

Таким чином позивачка та відповідач мають на праві власності різні земельні ділянки, які сформовані у відповідності до чинного законодавства та на які на імя сторін видані відповідні правовстановлюючі документи.

Із змісту позовної заяви ОСОБА_5 вбачається, що земельна ділянка, яка виділялась ОСОБА_6 площею 0,0634 га, на думку позивачки виділена фактично за рахунок її земельної ділянки, тобто вказані земельні ділянки є накладеними одна на одну.

Як на підтвердження вказаних обставин в позовній заяві ОСОБА_5 посилається на відповідь інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Миколаївській області від 2 квітня 2013 року де зазначено, що в результаті позапланової перевірки за адресою по вул. Куйбишева, 12 в м. Новий-Буг встановлено збудований обєкт ОСОБА_11 на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 11 грудня 2012 року, в якій зазначено, що обєкт будується на земельній ділянці за адресою вул. Куйбишева , 6 в м. Новий Буг (т.1 а.с. 22). Одночасно в цьому ж листі зазначено, що встановлення меж земельних ділянок не входить до компетенції інспекції, дане питання підлягає вирішенню в судовому порядку.

Таким чином, вказаний лист не може бути підтвердженням накладення спірних, на думку позивачки, земельних ділянок, оскільки він взагалі не містить такого висновку та висновку щодо конфігурації накладеної частини земельної ділянки.

Також, посилання у вказаному листі на те, що будівництво, яке здійснено ОСОБА_11 відповідно до декларації про початок виконання будівельних робіт від 11 грудня 2012 року, на земельній ділянці за адресою вул. Куйбишева, 6 в м. Новий Буг, також не підтверджує саму по собі неправомірність будівництва, оскільки ОСОБА_11, як вказано вище земельна ділянка по вул. Куйбишева, 6 належить на праві власності. Висновки про те, що таке будівництво здійснено поза межами належних ОСОБА_11 земельних ділянок по вул. Куйбишева за № 6 та № 16/5 відсутні.

Відповідно до ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Також відповідно до положень ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду за захистом цих прав.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як то встановлено ч. 1 ст. 80 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1, 6 ст.80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, докази не можуть грунтуватися на припущенні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, районний суд правильно вказав, що позивачкою не доведено факту порушення її прав, оскільки не надано належних та допустимих доказів накладення земельної ділянки відповідача на їй належну земельну ділянку, що відповідно до змісту позовних вимог, є предметом спору.

За такого, суд обґрунтовано зазначив, що допустимим доказом накладення земельних ділянок із суміжними землевласниками та землекористувачами може бути виключно висновок судової земельно-технічної експертизи, з приводу встановлення такого факту.

Як слідує з матеріалів справи районним судом у даній справі було призначено відповідно судову земельно-технічну експертизу, проте відповідно до повідомлення № 127-17 від 24 травня 2017 року експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз проведення такої експертизи стало неможливим через невиконання клопотання експерта про надання додаткових документів (т. 2 а.с. 21-25).

Так, експерт пропонуючи надати додаткові матеріали у вигляді збірного кадастрового плану спірних земельних ділянок (за результатами виконання топографо-геодезичних робіт, в тому числі із зазначенням каталогів координат) в масштабі /1:200/ , посилався поміж іншим на те, що в інституті відсутні відповідні фахівці з цих питань (т. 2 а.с. 23).

На відповідний запит суду щодо надання витребуваних експертом документів ТОВ «Український експертний центр по вимірюванню та оцінці», який виконував технічну земельну документацію за договором з ОСОБА_6 у 2010 році, зазначив, що такої документації надати не представляється можливим, оскільки на момент виконання землевпорядних робіт, відповідно діючого законодавства на той час, її виготовлення не передбачалось.

В судовому засіданні від 22 листопада 2017 року, клопотань про надання додаткових доказів чи їх витребування судом, призначення у справі експертизи іншій експертній установі, представником позивачки не заявлено.

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України, в редакції діючій на час розгляду справи, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За вказаних обставин, районний суд, оцінивши докази наявні в матеріалах справи, дійшов правильного висновку про недоведеність порушеного права позивачки ОСОБА_5 з боку відповідачів, а тому і дійшов висновку про відсутність підстав для її судового захисту.

Із змісту апеляційної скарги вбачається, що вона фактично відтворює зміст позовних вимог, та не містить обгрунтованих доводів на спростування наведеного висновку суду. Так, в апеляційній скарзі не міститься посилання на конкретні докази, які підтверджують беззаперечне накладення спірних земельних ділянок, які на думку апелянта не враховані судом. В апеляційній скарзі також відсутні клопотання про витребування таких доказів судом, з додержанням вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України. Відсутні такі посилання і в заяві представників позивачки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 від 16 травня 2018 року про розгляд справи судом апеляційної інстанції за їх відсутністю (т.2 а.с 278).

Відповідно до положень ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення районного суду, колегія суддів дійшла висновку, що судом при ухваленні рішення додержано вимог норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим відповідно до положень ст. 375 ЦПК України, рішення підлягає залишенню без змін. В той же час, таке не є перешкодою при отриманні позивачкою відповідного іншого висновку компетентного органу щодо предмету спору, для подальшого звернення до суду з аналогічними вимогами проте з інших підстав.

Керуючись положенням ст. 367, 381-384 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 22 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту, через пять днів.

Судді: Т.З.Бондаренко

ОСОБА_12

ОСОБА_13