Справа № 428/532/18
18 квітня 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі:
головуючого судді - Бароніна Д.Б.,
за участю секретаря - Бондаренко І.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Сєвєродонецьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України, -
ОСОБА_1 (місцепроживання: АДРЕСА_1) звернулася до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 (місцепроживання: АДРЕСА_2), в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд їх неповнолітньої дитини за межі України без згоди батька, посилаючись на наступне.
З 05.03.2011 року ОСОБА_1 перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2, проте 28 травня 2015 року його було розірвано. Сторони мають неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. З 2015 року відповідач більше двох років умисно не бачиться з сином та не бере участі у його вихованні, його доля йому байдужа. На даний час вона оформлює документи для виїзду за кордон до Російської Федерації разом з сином для відпочинку та лікування, але не може це зробити разом з дитиною в зв'язку з тим, що не має згоди батька. В зв'язку з тим, що зв'язку з відповідачем не має, по місцю реєстрації як внутрішньо перемішена особа в місті Сєвєродонецьку він відсутній, як позивачу відомо, він повернувся до міста Луганська, яке знаходиться на непідконтрольній Україні території і там зареєстрований відповідач. Нотаріальний дозвіл він надати не може так як він більше не бажає виїжджати на підконтрольну Україні територію.
На підставі викладеного позивач звернулася з даним позовом до суду та з урахуванням поданої заяви про уточнення позовних вимог просила суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд (вивезення) за межі території України неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком з 19 лютого 2018 року по 19 лютого 2021 року до Російської Федерації.
В судових засіданнях представник позивача повідомив, що позивач бажає вивезти дитину до родичів до Російської Федерації в червні 2018 року. В судове засідання 18.04.2018 року представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про причину неявки суд не повідомив, про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Заяви про розгляд справи без його участі до суду не надходило, відзиву на позов від відповідача також не надходило.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи за відсутності відповідача. У зв'язку з наведеним, суд вважав за можливе слухати справу за відсутністю відповідача, а матеріали, що є у справі, достатніми для цього, про що було постановлено ухвалу, яка відображена в протоколі судового засідання.
У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження НОМЕР_1, виданого 01 жовтня 2011 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_1, про що зроблено відповідний актовий запис № 510. Батьком записаний ОСОБА_2, матір'ю - ОСОБА_1.
Згідно із копією рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 травня 2015 року по справі № 554/4172/15-ц, шлюб, зареєстрований 05.03.2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 109 між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, розірвано. ОСОБА_2 прізвище після розірвання шлюбу залишено - ОСОБА_2. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. Рішення набрало законної сили 09 червня 2015 року.
З копії паспорту НОМЕР_2, виданого 08.11.2000 року ОСОБА_4 Упоровським РОВД Тюменської області, вбачається, що ОСОБА_4 має зареєстроване місце проживання в АДРЕСА_3. При цьому, у паспорті наявна відмітка Упоровського відділу РАЦС управління РАЦС Тюменської області РФ про реєстрацію шлюбу ОСОБА_4 з ОСОБА_1 24.10.2015 року.
Отже, теперішній чоловік позивача проживає в Російській Федерації.
Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлені законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну.
Згідно зі статтею 141 СК України, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, батьки, відповідно до положень ст. 151 СК України, вправі обирати самі.
Згідно з вимогами ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Стаття 154 СК України надає батькам право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини.
Відповідно до вимог статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до Конвенції «Про права дитини» батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
За статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно з вимогами частини третьої статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Відповідно до підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 із змінами та доповненнями, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57 - «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду.
Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.
Згідно з ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Отже, виходячи з аналізу зазначених вище правових норм, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначені поїздки із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.
З аналізу вказаного вище вбачається, що предметом розгляду при вирішенні вказаної категорії справ є: відповідність такої поїздки до іншої країни інтересам дитини (відпочинок, оздоровлення, розвиток, відвідування родичів тощо), ухилення батьком від надання згоди на таку поїздку, зазначення конкретної країни та конкретного періоду часу перебування у цій державі, тобто разову поїздку.
В позовній заяві позивач вказує, що неповнолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, в той час як відповідач самоусунувся від будь-якого спілкування з дитиною, її виховання та утримання, що суперечить інтересам дитини, яка має конституційне право на освіту, здоровий образ життя та право вільно залишити територію України, а відсутність письмової згоди батька позбавляє її цих прав.
Суд враховує, що в Російській Федерації зареєстрований теперішній чоловік позивача, що підтверджується копією його паспорту. Тобто, виїзд дитини до Російської Федерації дозволить дитині налагодити спілкування з чоловіком своєї матері за місцем його проживання, познайомитися з його родичами тощо. Така мета виїзду, на думку суду, відповідає інтересам дитини.
Суд також враховує, що в судовому засіданні представник позивача вказав про орієнтовно запланований позивачем час поїздки до Російської Федерації в червні 2018 року. При цьому, суд виходить з необхідності визначення конкретного строку виїзду дитини за кордон, який з одного боку буде відповідати інтересам дитини, а з іншого боку не призведе до фактичного надання судом дозволу на тривале проживання дитини за кордоном.
Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_2 не підтримує зв'язку з родиною і протилежного ним не доведено, не може або не бажає дати згоди на виїзд за кордон України його неповнолітній дитині ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а такий тимчасовий виїзд дитини за кордон надасть їй можливість налагодити спілкування з чоловіком своєї матері за місцем його проживання, познайомитися з його родичами, буде здійснений в інтересах дитини, буде сприяти її всебічному розвитку і не буде суперечити діючому законодавству, а також не позбавить дитину права та можливості спілкуватися з батьком, то суд вважає за можливе надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року до Російської Федерації.
У задоволенні іншої частини вимог суд вважає за необхідне відмовити у зв'язку із їх неконкретизованістю та недоведеністю необхідності виїзду дитини за кордон строком на три роки.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 14 від 16.01.2018 року про сплату судового збору у сумі 704 грн. 80 коп. Враховуючи викладене та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 352 грн. 40 коп.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 76, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280-284, 289, 354 ЦПК України, суд -
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини за межі України - задовольнити частково.
Надати неповнолітньому ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон без згоди та супроводу його батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, строком з 01 червня 2018 року по 30 червня 2018 року до Російської Федерації.
Відмовити у задоволенні іншої частини позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 352 (триста п'ятдесят дві) грн. 40 коп.
Копію заочного рішення надіслати відповідачу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Із урахуванням пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року) рішення може бути оскаржено позивачем шляхом подання апеляційної скарги до Апеляційного суду Луганської області через Сєвєродонецький міський суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Д.Б. Баронін