Постанова

Іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 335/9232/16-ц

провадження № 61-71 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1,

представник заявника - ОСОБА_2

суб'єкт оскарження: державний виконавець Вознесенівського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області БерестецькаТетяна Едуардівна, заінтересована особа: ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 28 серпня 2017 року у складі судді Рибалко Н. І. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Полякова О. З.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця Вознесенівського відділу державної виконавчої служби

м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області Берестецької Т. Е. (далі - державний виконавець), заінтересована особа - ОСОБА_4, у якій просив: визнати дії державного виконавця протиправними щодо повернення виконавчого документа, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 10 лютого 2017 року у справі № 335/9232/16-ц; визнати протиправним та скасувати повідомлення державного виконавця про повернення виконавчого документа стягувачеві без прийняття до виконання; зобов'язати державного виконавця розглянути питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного виконавчого документа; стягнути з Вознесенівського відділу Державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області (далі - Вознесенівське ВДВС) судові витрати на правову допомогу.

На обґрунтування своїх вимог зазначав, що 10 лютого 2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя видано виконавчий лист у справі № 335/9232/16-ц про стягнення з ОСОБА_4 на його користь трьох процентів річних від суми невиконаного грошового зобов'язання у розмірі 3 962 грн 97 коп., збитків від інфляції у розмірі 1 088 грн, витрат зі сплати судового збору у розмірі 551 грн 20 коп., витрат на правову допомогу у розмірі 1 624 грн, а всього 7 226 грн 20 коп.

6 червня 2017 року його представник подав до Вознесенівського ВДВС заяву про відкриття виконавчого провадження за указаним вище виконавчим листом.

8 червня 2017 року державним виконавцем винесено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання на підставі пункту 6 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із тим, що у виконавчому листі Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 10 лютого 2017 року у справі

№ 335/9232/16-ц відсутня дата народження боржника.

Посилаючись на те, що інформація про дату народження боржника не була відома суду, про що було зазначено у виконавчому листі, при цьому державний виконавець мав право на безпосередній доступ до інформації про боржників, у тому числі конфіденційної, яка міститься у державних базах даних та реєстрах, просив подану ним скаргу задовольнити.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2017 року, з урахуванням виправлень внесених ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2017 року, скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії державного виконавця щодо повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа, виданого

10 лютого 2017 року Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя у справі № 335/9232/16-ц,

Визнано протиправним та скасовано повідомлення державного виконавця від 8 червня 2017 року про повернення стягувачу без прийняття до виконання виконавчого документа у справі № 335/9232/16-ц

Зобов'язано державного виконавця розглянути питання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа, виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 10 лютого

2017 року у справі № 335/9232/16-ц, про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 трьох відсотків річних від суми невиконаного грошового зобов'язання у розмірі 3 962 грн 97 коп., інфляційних збитків у розмірі

1 088 грн 00 коп., витрат по сплаті судового збору у розмірі 551 грн 20 коп. витрат на правову допомогу у розмірі 1 624 грн 00 коп., а всього -

7 226 грн 20 коп.

Додатковою ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 20 вересня 2017 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу.

Ухвала суду першої інстанції мотивована, тим, що скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця підлягає задоволенню в частині визнання протиправними дій щодо винесення повідомлення про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, скасування такого повідомлення та зобов'язання державного виконавця розглянути питання про прийняття виконавчого документа до виконання, оскільки державним виконавцем не було вчинено усіх необхідних дій, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» щодо належного виконання зазначеного виконавчого документа.

Вимоги про стягнення судових витрат на правову допомогу, суд першої інстанції вважав необгрунтованими, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання йому правової допомоги у цій справі у розумінні статті 84 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою Орджонікідзевського районного суду

м. Запоріжжя від 28 серпня 2017 року в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення судових витрат на правову допомогу ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для вирішення цього питання та порушення норм процесуального права.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення судових витрат на правову допомогу є законним та обгрунтованим.

У січні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, у якій він просить скасувати оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу, справу направити у цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а відтак не підлягають перегляду у касаційному порядку.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що до матеріалів справи було надано належні докази понесення заявником витрат на правову допомогу, а саме договір про надання правової допомоги, акт здавання-приймання юридичних послуг та квитанції про їх оплату. Вимоги цивільного процесуального законодавства України не зобов'язують сторін указувати у договорі конкретну цивільну справу у якій надавалась правова допомога, а також надавати додаткові документи на підтвердження надання правової допомоги фахівцем у галузі права. Крім того, справу розглянуто неповноважним судом, оскільки суддя-доповідач у суді апеляційної інстанції брав участь у перегляді в апеляційному порядку справи за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики. При постановленні додаткової ухвали та ухвали про виправлення описки він та його представника не були повідомлені про судовий розгляд, при цьому додаткова ухвала постановлена без наявної на це правової підстави.

У лютому 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив державного виконавця на касаційну скаргу, обґрунтований тим, що доводи заявника є безпідставними, а його дії направлені на затягування строку розгляду справи з метою збільшення розміру витрат на правову допомогу. Крім того, збільшення у кожній судовій інстанції розміру витрат на правову допомогу є недопустимим.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, ознайомившись із відзивом на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України(у редакції, що була чинною на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій) судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з пунктом 2 частини третьої зазначеної до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу.

За змістом частин першої, другої статті 84 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій) витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України(у редакції, що була чинною на час розгляду справи у судах попередніх інстанцій) присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Звертаючись до суду із скаргою на дії державного виконавця, ОСОБА_1 просив відшкодувати судові витрати, понесені ним на правову допомогу, надану фахівцем у галузі права ОСОБА_2

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу та розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 6 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України»).

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу заявник надав договір про надання правової допомоги від 20 лютого 2017 року

№ 1/20/02/2017, укладений між ним та фахівцем у галузі права

ОСОБА_2, згідно якого клієнт доручає, а виконавець приймає на себе зобов'язання з надання клієнту правової допомоги (юридичних послуг) у реалізації його прав і захисту законних інтересів у судах першої, апеляційної та касаційної інстанції, міжнародних судових установах, органах державної виконавчої служби, органах державної влади та управління, органах місцевого самоврядування, в усіх інших державних та недержавних органах, підприємствах, установах, організаціях, перед фізичними особами.

Відповідно до пункту 3.1 договору надання юридичних послуг за цим договором оформлюється відповідним двостороннім актом здавання-приймання юридичних послуг.

Вартість правової допомоги та порядок розрахунків визначаються за домовленістю сторін з урахуванням обсягу та складності наданої юридичної послуги, і відображаються в акті здавання-приймання юридичних послуг (пункт 5.1 договору).

Зі змісту зазначеного договору не убачається у якій справі сторони погодили надання правової допомоги. Акт здавання-приймання юридичних послуг, пов'язаних з підготовкою скарги на дії державного виконавця, датований

16 червня 2017 року, того ж числа датований розрахунок розміру таких витрат та подана скарга. Водночас, надані копії платіжних доручень про сплату зазначених юридичних послуг датовані 13 та 15 червня 2017 року, тобто раніше, ніж складено акт здавання-приймання таких послуг.

Акт здавання-приймання юридичних послуг, пов'язаних з підготовкою письмових пояснень у цій справі у суді першої інстанції датований 25 серпня 2017 року, того ж дня датований розрахунок витрат на правову допомогу та подано до суду пояснення по суті поданої ОСОБА_1 скарги. Додане до цього акту платіжне доручення датоване 21 червня 2017 року, тобто також до надання зазначених послуг.

Надані заявником у суді першої інстанції документи, що свідчать про оплату наданих послуг правової допомоги за договором від 20 лютого 2017 року

№ 1/20/02/2017, не містять даних щодо якої саме послуги здійснювалася оплата указаних в платіжних дорученнях сум, оплати здійснені до надання відповідних юридичних послуг, факт надання яких згідно пункту 3.1 договору оформлюється виключно актом здавання-приймання юридичних послуг. Крім того, суми зазначені в таких платіжних документах не є тотожними сумам, зазначеним у наданих суду актах здавання-приймання юридичних послуг та розрахунках розміру правової допомоги.

Ураховуючи наведене, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про недоведеність заявником вимог про відшкодування йому витрат на правову допомогу.

Крім того, відсутні підстави вважати, що витрати на підготовку пояснень по суті поданої ОСОБА_1 скарги на дії державного виконавця були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягала задоволенню, відсутні правові підстави для задоволення його вимог про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції.

Безпідставними є і доводи касаційної скарги про розгляд справи в суді апеляційної інстанції неповноважним судом з посиланням на те, що суддя-доповідач брав участь у апеляційному перегляді справи за його позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Підстави для відводу судді у зв'язку з недопустимістю його повторної участі у розгляді справи передбачені статтею 21 ЦПК України (у редакції, що була чинною на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції), яка не містить такої підстави для відводу судді, як участь судді у розгляді іншої цивільної справи між з тими ж сторонами. До то ж, заявник і не подавав заяву про відвід судді апеляційного суду з наведених вище підстав.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).

На виконання ухвали апеляційного суд Запорізької області від 17 вересня 2017 року про постановлення додаткової ухвали в частині не вирішеного в резолютивній частині судового рішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу та необхідності внесення виправлень, суд першої інстанції 26 вересня 2017 року постановив додаткову ухвалу про відмову у задоволенні вимог ОСОБА_1 про відшкодування витрат на правову допомогу та ухвалу про внесення виправлень в ухвалу від 28 серпня 2017 року щодо зазначення в ній заінтересованої особи - ОСОБА_4

Відсутність підтверджень отримання заявником повідомлень про розгляд зазначених питань в судовому засіданні, не вплинули на законність та правильність оскаржуваної ОСОБА_1 ухвали суду першої інстанції, а тому не можуть бути формальною підставою для її скасування.

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані ухвали судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу постановлені із дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відсутні правові підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 28 серпня

2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2017 року в частині вирішення питання про стягнення витрат на правову допомогу залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик