Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Запоріжжя 20 березня 2018 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя

у складі: головуючого судді Зарютіна П.В.

при секретарі Чернишовій І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2Г.) до ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи: Пята Запорізька державна нотаріальна контора, ТОВ «Запорізьке міжміське інвентарне бюро», Запорізька міська рада, про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду зі своїм вищезгаданим позовом.

В позові вказує, що вона є спадкоємцем після померлого батька ОСОБА_5, померлого 27 грудня 2006 року.

Спадкове майно складає житловий будинок № 32 по вул. Заслонова в м. Запоріжжі.

Позивач просить суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/6 частину вказаного житлового будинку.

Вищевказана справа була призначена до розгляду, проте у судове засідання 20 березня 2018 року учасники справи не явилися.

При цьому, у минулому судовому засіданні позивач та її представник наполягли на позові за вищевказаними підставами.

Відповідачі на позов заперечили, про що надали заперечення, вказуючи на відсутність правовстановлюючих документів на спірний будинок та на пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суді із позовом у цій справі.

Представник Запорізької міської ради у судове засідання не явився, при цьому подав суду заяву, якою просив справу розглядати без їх участі, не заперечуючи проти заявлених позовних вимог.

Оскільки стороною позивача не було повідомлено суд про причини неявки, суд в силу п.1 ч.3 ст. 223 ЦПК України, розглянув справу 20 березня 2018 рокуза відсутності позивача та його представника.

У порядку ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Всебічно зясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин заявлений позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Частинами 1, 2 ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.ч.1,3 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Частиною 1 ст. 1298 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцю після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що 27 грудня 2006 року помер ОСОБА_5, про що слідує із свідоцтва про його смерть.

Після його смерті із заявами про прийняття спадщини звернулися ОСОБА_1 та ОСОБА_3

При цьому факт кровного споріднення позивача із ОСОБА_5 належно підтверджується свідоцтвом про народження позивача та свідоцтвами про шлюб.

Після смерті батька, що сталася 27 грудня 2006 року, у встановлений законом термін, а саме 15.03.2007 року, позивач по справі звернулася до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Згідно зі ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, а часом відкриття спадщини є день смерті або день з якого вона оголошується померлою.

У відповідності до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкоємця, у тому числі зачаті за життя спадкоємця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки.

Отже, позивач є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька, оскільки вищезазначене спадкове майно позивач прийняла за законом згідно зі ст. 1261 та ст. 1269 ЦК України, подавши заяву про прийняття спадщини.

Проте, 22.06.15 року державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори була винесена постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 на житловий будинок № 32 по вул. Заслонова в м. Запоріжжі, оскільки наданих позивачем документів не вистачило нотаріусу для вчинення нотаріальної дії.

Крім того встановлено, що ОСОБА_5 з виконкомом Запорізької міської ради 8 жовтня 1958 року був укладений Договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки № 32 по вул. Заслонова в м. Запоріжжі (колишня адреса - м. Запоріжжя, Зелений Яр, квартал 328, місце 5) для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно.

Такий договір було нотаріально посвідчено, а згодом і зареєстровано у ОП «ЗМБТІ» 1 лютого 1958 року.

Відповідно до 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Відповідно до частини першої ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Частиною 2 ст. 5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що, якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку.

Питання щодо прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва вперше на законодавчому рівні було вирішено шляхом затвердження Порядку та умов прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення" від 05 серпня 1992 року № 449. Тобто, до 05 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. У зв'язку з тим, що відповідно до ст. 58 Конституції України нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, загальні правила прийняття в експлуатацію не можуть поширюватись на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року.

Отже, питання щодо набуття права власності на приватні житлові будинки з господарськими будівлями і спорудами, які збудовані до 05 серпня 1992 року, не врегульовано на рівні закону.

29 квітня 2013 року набрав чинності наказ Міністерства регіонального розвитку та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95, яким затверджено новий порядок спрощеної процедури прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, а також регламентовано процедуру проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж.

Згідно з п. 3.1 вказаного порядку індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, збудовані до 05 серпня 1992 року, прийняттю в експлуатацію не підлягають і можуть бути зареєстровані як об'єкти права власності на підставі технічного паспорту.

Отже, при проведенні державної реєстрації прав із видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05 серпня 1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта, є технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна.

За положеннями ч.1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст. 12 ЦПК України).

Вказане узгоджується із положеннями ч.1 ст. 81 ЦПК України, згідно яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч.5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

При цьому, за вимогами ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України).

Наполягаючи на позові, сторона позивача послалася на те, що спадкодавець набув право власності на спірний житловий будинок.

В якості доказів набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно сторона позивача послалася на договір про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на підставі особистої власності із кількістю кімнат від однієї до пяти включно.

Натомість, сам по собі вказаний договір жодним чином не свідчить про право власності спадкодавця на спірний житловий будинок.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Натомість, подані стороною позивача докази не свідчать про належне набуття спадкодавцем права власності на спірне нерухоме майно, бо щодо такого нерухомого майна, як обєкта права власності, відсутні усі необхідні документи відповідно до законодавства, яке діяло на момент його будівництва, через що суд не знаходить законних підстав для задоволення заявленого позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 391 ЦК України, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81, 82, 89, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2; номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2), та ОСОБА_4 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3; номер облікової картки платника податків: невідомий), треті особи: Пята Запорізька державна нотаріальна контора (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Цитрусова, 5; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 02884150), ТОВ «Запорізьке міжміське інвентарне бюро» (місцезнаходження: м. Запоріжжя, вул. Горького, 23; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 03344941), Запорізька міська рада (місцезнаходження: м. Запоріжжя, пр. Соборний, 206; ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 04053915), про визнання права власності на частину житлового будинку в порядку спадкування за законом.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Запорізької області. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін