Справа № 128/2908/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

22 травня 2018 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого-судді: Бондаренко О.І.

секретаря судового засідання Нагірняк Т.А.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в режимі відеоконференції цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Вінницької районної державної адміністрації, Лука-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області про позбавлення права користування житлом шляхом виселення, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2010 року ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення ПАТ «Мегабанк» звернулось до суду із позовом, посилаючись на те, що 30 березня 2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_11 укладено кредитний договір № 29-П/2007, за умовами якого останньому відкрита відновлювальна кредитна лінія на споживчі цілі у розмірі 74 800 доларів США на строк до 29 березня 2017 року зі сплатою 13,5% річних, а з 1 вересня 2008 року - 14,5% річних за користування кредитом з погашенням згідно графіку, вказаному в додатку № 1 до кредитного договору. У забезпечення виконання ОСОБА_11 зобов'язань за цим кредитним договором між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_8 укладено іпотечний договір, відповідно до якого ОСОБА_8 передала в іпотеку житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Лука-Мелешківська, вул. Незалежності, 53, Вінницького району Вінницької області, та земельну ділянку площею 0,25 га за цією ж адресою.

Після неодноразової зміни позовних вимог та залишення їх частини ухвалами суду без розгляду, остаточно ПАТ «Мегабанк» просив суд у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 96 249,13 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 768 549,30 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів з продажу майна за ціною, яка буде визначена ліцензованим експертом; виселити з даного житлового будинку ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10

Заперечуючи проти позову, у березні 2010 року ОСОБА_8 звернулась до суду із зустрічним позовом, у якому на підставі ст.ст.583, 653 ч.2 ЦК України, ст.ст.11, 17 Закону України «Про іпотеку» просила визнати іпотеку такою, що припинена. Мотивувала позов тим, що ПАТ «Мегабанк» заявив вимогу про розірвання кредитного договору, отже, у разі розірвання договору, зобов'язання сторін припиняються, в тому числі припиняється й іпотека. Крім того, вона є майновим поручителем і підвищення відсоткової ставки за кредитним договором до 14,5% річних призвело до збільшення обсягу її відповідальності, тому майнова порука має бути припинена.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Останнім рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року, позов ПАТ «Мегабанк» в особі Вінницького центрального регіонального відділення ПАТ «Мегабанк» задоволено частково. Звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 30 березня 2007 року, укладеним між ОСОБА_11 та ПАТ «Мегабанк», а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Лука-Мелешківська, вул. Незалежності, 53, Вінницького району Вінницької області, власником якого є ОСОБА_8 У задоволенні позову в частині виселення ОСОБА_8, ОСОБА_9 і ОСОБА_10 з житлового будинку, що є предметом іпотеки, відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_8 про припинення іпотеки відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015 року рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 15 серпня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» про виселення скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 11.09.2015 року справа в частині позовних вимог ПАТ «Мегабанк» про виселення була прийнята до провадження.

В ході розгляду справи ПАТ «Мегабанк» було подано заяву про уточнення позовних вимог, в яких ПАТ «Мегабанк» просить позбавити права користування та виселити ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_2, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_12, ОСОБА_7 з будинку с. Лука-Мелешківська, вул. Незалежності, 53, Вінницького району Вінницької області з наданням їм Лука-Мелешківською селищною радою іншого постійного житлового приміщення. Позовні вимоги стосовно ОСОБА_13 щодо виселення його із спірного будинку ПАТ «Мегабанк» просить залишити без розгляду.

В судових засіданнях представник ПАТ «Мегабанк» за довіреністю ОСОБА_1 в режимі відеоконференцзвязку уточнені позовні вимоги підтримав, просить їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_3 позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» не визнали з підстав, зазначених в письмовому запереченні, просили відмовити в їх задоволенні.

В письмових заперечень, поданих представником відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3, останні вважають позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» такими, що не підлягають задоволенню, оскільки спірний житловий будинок не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, а тому відсутні підстави для виселення його мешканців без надання їм іншого постійного житла з фонду житла для тимчасового проживання. Позивачем не визначено в позовній заяві приміщення, яке повинно бути надано особам, яких виселяють.

В матеріалах справи наявна заява представника третьої особи Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні справи покладаються на думку суду.

Інші учасники процесу в судове засідання не зявлялися, хоч судом в установленому законом порядку повідомлялися про час та місце розгляду справи, про що свідчать матеріали справи.

Заслухавши пояснення учасників процесу, які з`явилися в судове засідання, врахувавши думки деяких учасників процесу, висловлені ними в своїх письмових заявах, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В силу статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтями 79 та 80 ЦПК України визначено, що достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Судом встановлено, що між 30.03.2007року між ВАТ «Мегабанк» (на даний час ПАТ «Мегабанк») та ОСОБА_11 було укладено кредитний договір № 29-П/2007, за умовами якого ОСОБА_11 була надана відновлювальна кредитна лінія на споживчі цілі у розмірі 74800 доларів США, строком з 30.03.2007 року по 29.03.2017 року, зі сплатою 13,5% річних, а з 1.09.2008 року - 14,5% річних за користування кредитом, з погашенням згідно графіку, вказаному в додатку № 1 до кредитного договору (т.1 а.с.7-8).

В якості забезпечення виконання ОСОБА_11 зобов'язання за зазначеним кредитним договором 30.03.2007 року між ВАТ «Мегабанк» та ОСОБА_8 було укладено договір іпотеки, у відповідності до умов якого в іпотеку банку був переданий житловий будинок з господарськими спорудами, загальною площею 174,3 кв.м, розташований за адресою: с. Лука-Мелешківська, вул. Незалежності, 53, Вінницького району Вінницької області, на земельній ділянці розміром 0,25 гектара за кадастровим № 020060103, що належить ОСОБА_8 на праві власності (т.1 а.с.10-11).

Відповідно п.5.1 договору іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання відповідачем-боржником основного зобовязання, а також з інших підстав, передбачених законодавством України, банк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У звязку із невиконанням ОСОБА_11 своїх зобовязань по кредитному договору № 29-П/2007 від 30.03.2007 року, Вінницький районний суд Вінницької області ухвалив рішення від 15.08.2013 року, яким звернув стягнення на майно в рахунок забезпечення виконання кредитного договору за № 29П/2007 від 30.03.2007 року, укладеного між ОСОБА_11 та ПАТ «Мегабанк», а саме: на житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями, що знаходиться за адресою: с. Лука-Мелешківська, вул. Незалежності, 53, Вінницького району Вінницької області, що зареєстрований за власником ОСОБА_8 та складається згідно даних технічного паспорту з житлового будинку «А», загальною площею 174,3 кв.м, житловою площею 62,1 кв.м, підвалу «П/А», ганку, пандусу, літньої кухні з погрібом «Б», убиральні «В», огорожі № 1,3-5, криниці № 2 (т.2 а.с.131-133).

З копії відповіді на лист, виданої сільським головою Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області 21.09.2016 року, вбачається, що за адресою: с. Лука-Мелешківська, вул. Незалежності, 53, Вінницького району Вінницької області зареєстровані та проживають: ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4; ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, проживає без реєстрації; зареєстровані, але не проживають: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_6, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.3 а.с.98).

За змістом частини 1 статті 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачене Законом України «Про іпотеку».

Згідно із частиною 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку».

Так, згідно із частинами 1, 2 статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині 1 якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян.

За змістом частини 2 статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини 3 статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина 2 статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Отже, за змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Саме до цього зводяться правові висновки, що висловлені Верховним Судом України в постановах від 02.09.2015 року № 6-1049цс15, від 07.10.2015 року № 6-1468цс15, від 11.11.2015 року № 6-1630цс15, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обовязковими для судів, що зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 01.07.2015 року № 6-875цс15, від 21.10.2015 року № 6-1033цс15, 21.10.2015 року № 6-1484цс15, від 25.11.2015 року № 6-1061цс15, які, відповідно до ст.360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 березня 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-39цс15, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку. Суд зробив правовий висновок про те, що за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР).

Будинок № 53, що розташований по вул. Незалежності в с. Лука-Мелешківська Вінницького району Вінницької області, який є предметом іпотеки, не був придбаний за рахунок кредиту. Позивач в позові не зазначив іншого жилого приміщення, яке має бути надано відповідачам при виселенні. Отже, виселення відповідачів без одночасного надання їм іншого жилого приміщення для постійного проживання не відповідає порядку, встановленому законом, а тому позовні вимоги ПАТ «Мегабанк» задоволенню не підлягають.

Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.

Щодо однієї з вимог ПАТ «Мегабанк», яка зазначена в прохальній частині заяви про уточнення позовних вимог, а саме: про залишення без розгляду позовних вимог стосовно ОСОБА_13 щодо виселення його із спірного будинку, то суд її не розглядає, оскільки будь-яких позовних вимог до ОСОБА_13 ПАТ «Мегабанк» не заявляв, він взагалі не був учасником процесу під час розгляду даної справи після повернення її з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, а в попередніх позовних вимогах ПАТ «Мегабанк» ОСОБА_13 зазначався в статусі третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача, тому до нього також не могли предявлятися будь-які позовні вимоги.

Керуючись ст.109 ЖК УРСР, Законом України «Про іпотеку», Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», ст.ст.15, 16, 575, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 4, 10, 51, 76, 133, 141, 212, 247, 259, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Мегабанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, - Орган опіки та піклування Вінницької районної державної адміністрації, Лука-Мелешківська сільська рада Вінницького району Вінницької області про позбавлення права користування житлом шляхом виселення відмовити.

Рішення може бути оскаржене в Апеляційний суд Вінницької області шляхом направлення апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя О.І. Бондаренко