АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2018 року м. Київ

Справа № 22-2532 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Москаленко К.О.

Унікальний № 757/68531/17-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Левенця Б.Б.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України - Нещадима ІванаСергійовича на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадима ІванаСергійовича про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України,

ВСТАНОВИЛА:

15 листопада 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим І.С. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України у виконавчому провадженні № 41272681, з виконання зобов'язань, покладених виконавчим листом №635/5750/13-ц, виданим 02.12.2013 Харківським районним судом Харківської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитними договорами № 014/с21-1150-0-157 від 26.04.2012 у розмірі 12 146 737,77 грн.

В обґрунтування подання державний виконавець посилається на те, що добровільно боржник вимоги ВДВС та виконавчого листа не виконує, що свідчить, на думку державного виконавця, про ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у задоволенні подання було відмовлено.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою задовольнити подання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що згідно відповіді Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби Украйни вих. № 0.64-34940/0/15-17 від 25.10.2017 боржник ОСОБА_2 на протязі 2013 - 2017 року багаторазово перетинала кордон України. Очевидним є те, що такі поїздки пов'язані з витрачанням грошових коштів значному розмірі.

Апелянт зазначає, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання рішення суду, в період з 26.11.2013 року (набрання рішенням законної сили) живе повноцінним життям, харчується, одягається, працює, отримую пенсію, часто їздить за кордон, при цьому, маючи фінансову можливість, жодної копійки боргу стягувачу не сплатила.

Апелянт вважає, що така крайня міра примусового заходу як обмеження у праві виїзду за межі України змусить боржника виконати свої зобов'язання за судовими рішеннями. Іншого дієвого механізму змусити боржника виконати рішення суду діюче законодавство не містить, а тому саме з метою виконання рішень суду, вважає за необхідне застосувати до боржника таку міру примусового впливу, як обмеження у праві виїзду за кордон.

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII "Перехідні положення" ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи, в судове засідання не з'явилися, були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час, і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді Гаращенка Д.Р., пояснення ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Колегією суду встановлено, що 02.12.2013 року було видано виконавчий лист від 03.09.2013 року Харківським районним судом Харківської області про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитними договорами № 014/с21-1150-0-157 від 26.04.2012 у розмірі 12 146 737,77 грн.

19.12.2013 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, про що винесено постанову.

19.12.2013 року винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення - заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та не рухоме майно боржника.

24.03.2015 року державним виконавцем оголошено у розшук автотранспортні засоби боржника які станом на 08.11.2017 органами поліції не розшукано.

Відмовляючи у поданні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича , суд першої інстанції виходив з того, що участь державного виконавця, перевірка матеріалів виконавчого провадження є обов'язковою, а тому у зв'язку з неявкою суб'єкта звернення вказане подання не підлягало задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду та вважає його вірним з огляду на наступне.

Відповідно до п.19 ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатись до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Ст. 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо діють неврегульовані невиконані зобов'язання, а також якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань.

Приписи наведених положень закону вказують на те, що наявність в особи невиконаних зобов'язань, покладених на неї судовим рішенням, та від яких особа ухиляється, є підставою для обмеження такої особи у праві виїзду за межі України.

Зокрема, про ухиляння боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків свідчать наступні дії: вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; ненадання у строк, установлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; несвоєчасне з'явлення за викликом державного виконавця; неповідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про ухилення боржника від виконання рішення суду, оскільки звертаючись до суду з поданням державним виконавцем не долучено до подання доказів наявності заборгованості по кредитному договорі у ОСОБА_2 та ухилення від своїх зобов'язань.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення подання державного виконавця про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ч. 1 ст. 377-1 ЦПК України, яка діяла на час вчинення судом процесуальної дії, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця або за місцезнаходженням виконавчого округу за поданням приватного виконавця.

Частиною другою цієї статті суд негайно розглядає подання без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця, приватного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи 15 листопада 2017 року головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України - Нещадима Івана Сергійовича звернувся до Печерського районного суду м. Києва з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України (а.с. 2).

15 листопада 2017 року на адресу ВПВП ДДВС Міністерства юстиції України судом першої інстанції надіслано судову повістку про виклик, в якій зазначено забезпечити явку державного виконавця в судове засідання 16.11.2017 року та надати матеріали виконавчого провадження (а.с. 30).

В судове засідання призначене на 16.11.2017 року державний виконавець не з'явився.

Згідно роз'яснень, які викладені Верховним Судом України в Судовій практиці щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 01.02.2013, у випадку неявки до суду державного виконавця, якщо його явка визнана судом обов'язковою, та/або неподання до суду витребуваних документів виконавчого провадження суд відмовляє в задоволенні подання.

Відповідно до висновків, викладених ВCУ при проведенні аналізу судової практики від 1 лютого 2013 р. щодо вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Доведення факту ухилення боржника від виконання зобов'язання покладається на державного виконавця, який ініціює встановлення тимчасового обмеження у виїзді особи за межі України.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим із метою всебічного і повного з'ясування усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Теоретично невиконання зобов'язання може бути зумовлено об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання − має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.

Проте лишесамостійне невиконання боржником зобов'язань протягом строку, вказаного державним виконавцем у постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

До того ж, державним виконавцем не зазначено жодного доказу, який би свідчив, що боржник отримав вимогу.

Таким чином колегія суддів вважає , що серед документів поданих до суду державним виконавцем відділу відсутні докази, що підтверджують факт не реагування боржника на вимоги державного виконавця, факт ухилення боржника від явки у Відділ державної виконавчої служби та факт ухилення від виконання зобов'язань. Додані до подання документи підтверджують лише факт відкриття виконавчого провадження і певних дій в його рамках державних виконавців.

Крім того, матеріали справи не містять доказів вручення постанови про відкриття виконавчого провадження боржнику ОСОБА_2, що свідчить про відсутність відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження на момент внесення до суду даного подання.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання.

Враховуючи те, що матеріали справи не містять будь-яких доказів того, що боржник отримав копію постанови про відкриття виконавчого провадження на час внесення до суду зазначеного подання, а також те, що ні подання державного виконавця, ні матеріали виконавчого провадження не свідчать про ухилення боржника від виконання судового рішення про стягнення з нього штрафу, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні даного подання.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

Відповідно до ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року у справі за поданням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України, є обґрунтованим та таким, що ухвалене з дотриманням норм законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України - Нещадима Івана Сергійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття в касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст постанови складений 12 квітня 2018 року

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

Б. Б. Левенець