Постанова

Іменем України

04 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 355/5120/14-ц

провадження № 61-5275св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Калюжної В. В., від 05 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В., від 01 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

13 травня 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району про виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру АДРЕСА_1, шляхом її продажу банком будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також з наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Із урахуванням зазначеного, банк просив позов задовольнити, виселити ОСОБА_3 і його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зі вказаної квартири.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при виселенні у судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції, зокрема, вказав, що судом першої інстанції було враховано правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 березня 2015 року № 6-39цс15 та від 30 вересня 2015 року № 6-1892цс15, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення ОСОБА_3 разом із дітьми без надання їм іншого постійного житла, оскільки передана в іпотеку квартира була придбана не за рахунок отриманих ОСОБА_3 кредитних коштів, а позивачем інше постійне житло не надано.

У грудні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник вказує на те, що судом було проігноровано положення частини другої статті 109 ЖК Української РСР, відповідно до якої саме на суд покладається обов'язок визначити та зазначити у рішенні інше постійне жиле приміщення, яке має бути надано відповідачам, та не покладає такого обов'язку на позивача. Такі повноваження є делегованими виконавчому комітету державою (стаття 30 Закону України «Про місцеве самоврядування). Проте, судом не було з'ясовано, до чиєї компетенції у даному випадку належить право надавати житло у разі виселення відповідача, поклавши тягар доказування на позивача.

23 грудня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради на подану касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк». У запереченнях на касаційну скаргу орган опіки та піклування зазначає, що судами попередніх інстанцій було правильно застосовано до даних правовідносин норми матеріального права, встановлено обставини справи та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позовних вимог позивачу. Прийняття рішення про виселення відповідача та його неповнолітніх дітей з квартири, яка є предметом іпотеки, призведе до порушень прав дитини, що визначені та охороняються чинним законодавством.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_3, який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Орджонікідзевському району про виселення призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

30 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судами встановлено, що 28 лютого 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 284 000 грн на поліпшення якості квартири, зі сплатою 15 % річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення 28 лютого 2033 року (а.с. 4-6).

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_3 було укладено договір іпотеки, за умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належну йому квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8-10).

Право власності на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27 листопада 2003 року за реєстровим № 2270.

Стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 28 лютого 2008 року у розмірі 626 679,86 грн було звернуто на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2013 року, набрало законної сили 13 листопада 2013 року (а.с. 11-12).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до частин першої, другої статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене у рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР.

За таких обставин, під час розгляду та вирішення справи у даних правовідносинах, судами обґрунтовано враховано, що ОСОБА_3 набув право на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 27 листопада 2003 року за реєстровим № 2270, тобто квартира була придбана ним не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором від 28 лютого 2008 року. За таких обставин ОСОБА_3 і члени його сім'ї не можуть бути виселені з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого постійного житла.

Місцевий суд, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, правильно застосували частину другу статті 109 ЖК Української РСР у поєднанні з нормами статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку».

Колегія суддів погоджується із висновком судів попередніх інстанції про відмову у позові з вищевикладених підстав.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність прийнятих судами рішень.

Встановлено, що оскаржувані судові рішення прийняті з додержанням судами норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк»залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05 жовтня 2016 року таухвалу апеляційного суду Запорізької області від 01 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта
Ю. В. Черняк