Справа № 367/930/13-ц
Провадження №2/367/2/2018
25 травня 2018 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:
головуючої судді Саранюк Л. П.,
при секретарі Кузнецовій К.П., Шмагун О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Ірпінського міського суду при судовому розгляді цивільну справу за позовом Прокурора м. Ірпеня Київської області до ОСОБА_1 селищної ради Київської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: КП «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання недійсним рішення, державного акту на право власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку, -
Вважає, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами сел. ОСОБА_1, ОСОБА_1 селищною радою, її було передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство», оскільки вказану земельну ділянку було надано у користування Святошинському лісопарковому господарству на підставі постанови Ради Міністрів УРСР від 20.06.56 № 673 без виключення її з Держлісфонду України та згідно з картографічними матеріалами лісовпорядкування обліковуються як квартали Святошинського та Київського лісництв.
Зазначену земельну ділянку в приватну власність відповідача було передано без її вилучення з користування КП «Святошинське лісопаркове господарство», тобто без відома держави в особі уповноваженого органу та постійного землекористувача, яким є КП «Святошинське лісопаркове господарство».
Крім того, при прийнятті рішення ОСОБА_1 селищною радою не було дотримано вимоги ст.ст. 20, 21 Земельного кодексу України, ст. 57 Лісового кодексу України, оскільки зміна цільового призначення спірної земельної ділянки з лісового фонду на для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд не проводилась, будь-яких рішень щодо такої зміни не приймалось.
Також зазначає, що у порушення вимог ст. 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації», якою передбачено обовязковість проведення вказаної експертизи проектів землеустрою щодо відведення земель лісогосподарського призначення, державна експертиза проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки ОСОБА_2 не проводилась.
Вказує, що відведення спірної земельної ділянки відповідачу під будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд генеральним планом с.м.т. ОСОБА_1 не передбачено, а отже, оскаржуване рішення ОСОБА_1 селищною радою прийнято також у порушення вимог ст. 39 Земельного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 12, 13, 23 Закону України «Про планування і забудову територій».
Зазначає також, що ОСОБА_2 відчужила зазначену вище земельну ділянку ОСОБА_3, про що зроблено відмітку на державному акті про право власності на земельну ділянку.
Вважає, що Рішення ОСОБА_1 селищної ради від 24.12.08 № 1792/25-5 не відповідає вимогам закону, порушує право державної власності на спірну земельну ділянку, а тому підлягає визнанню недійсним. З цих же підстав підлягає визнанню недійсним виданий ОСОБА_2 на підставі вказаного рішення державний акт на право власності на земельну ділянку із відміткою про перехід права власності на земельну ділянку ОСОБА_3
Вказує, що зазначений вище договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений 28.04.2009р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є нікчемним згідно ст. 228 ЦК України.
Зазначає, що, оскільки уповноваженим державою органом рішення про передачу спірної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 не приймалось, відповідно до ст. 346 ЦК України право державної власності на цю ділянку не припинено, а право власності відповідача на неї на законних підставах не виникло.
Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.
Представник прокуратури у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.
В судове засідання представник відповідача ОСОБА_1 селищної ради не зявився, до суду подав заяву з проханням слухати справу без його участі, проти позову не заперечують.
Відповідачі ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про час і дату слухання справи були повідомлені належним чином, що підтверджується оголошенням в газеті «Упрядовий курєр» причини неявки суду не повідомили.
Представник третьої особи комунального підприємства «Святошинське лісопаркове господарство» у судове засідання не зявився, про час, дату та місце слухання справи повідомлявся належним чином.
Суд, вислухавши пояснення позивача дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
В подальшому ОСОБА_2 відчужив зазначену земельну ділянку відповідачу ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 28.04.2009 р., про що було здійснено напис на державному акті на право власності на земельну ділянку.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Згідно з ч 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків.
Статтею 173 Земельного кодексу України визначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.
Відповідно до п. «б» ч. 1 ст. 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Як передбачено ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Відповідно до ст. 21 Закону України «Про основи містобудування» визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.
Згідно з ч. 2 ст. 12 Закону України «Про планування і забудову територій» сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.
Відповідно до п. 12 Перехідних положень ЗК України до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзацах другому та четвертому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради з урахуванням вимог абзацу третього цього пункту, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.
На підставі встановлених обставин та наведеного нормативного обґрунтування суд дійшов висновку, що рішення ОСОБА_1 селищної ради від 24.12.08 № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Райдужна, 2/10 в смт. Коцюбинське» було прийнято незаконно, виходячи з такого.
Судом встановлено, що відсутні будь-які графічні документи, які б підтверджували межі селища ОСОБА_1, генеральний план селища на час прийняття оспорюваного рішення не був затверджений.
Вказані обставини також встановлені постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.12.2011 р., де зазначено, що крім Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 11.02.1941 р., яким зі складу Білицької селищної ради виключено населений пункт Берковець, перейменовано смт. Берковець в смт. ім. Коцюбинського і включено до складу селища імені ОСОБА_1 залізничну станцію Біличі та Указу від 30.12.1962 р., яким сел. ОСОБА_1 було підпорядковано Ірпінській міській раді і разом з нею підпорядковано безпосередньо Київській обласній раді, а також Указом від 04.01.1965 р., яким смт. ім. Коцюбинського перейменовано в сел. ОСОБА_1, інших рішень щодо адміністративно-територіального устрою селища ОСОБА_1 не видавалось; землевпорядна документація стосовно встановлення меж смт. ім. Коцюбинського відповідно до Указу Президії Верховної Ради УРСP від 11.02.1941 р. не збереглась; проекти рішень про встановлення меж м. Києва та меж селища ОСОБА_1 не затверджувались; з моменту набрання чинності Земельним Кодексом України 2001р. по даний час проект встановлення межі селища ОСОБА_1, відповідно до вимог вказаного Кодексу Київською обласною радою не затверджувався.
Крім того, вищевказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 селищна рада при прийнятті рішень щодо відведення земельних ділянок у власність 501 громадянину, у тому числі і відповідачу ОСОБА_4, керувалася матеріалами техніко-економічного обґрунтування та перспективним планом розвитку селища ОСОБА_1 затверджених рішенням «Про перспективний план розвитку смт. Коцюбинське» від 25.09.08 № 689/22-5.
Постановою Ірпінського міського суду Київської області від 23.11.2009 р. було встановлено, що рішенням ОСОБА_1 селищної ради від 24.09.08 № 689/22-5 «Про перспективний план розвитку сел. ОСОБА_1» та рішенням від 28.10.08 № 711/22-5 «Про передачу деревної рослинності віднесену до категорії зелених насаджень в межах сел. ОСОБА_1» не встановлювались межі селища ОСОБА_1, а фактично ОСОБА_1 селищна рада виконувала вимоги ст. 173 ЗК України щодо реалізації процедури встановлення меж селища. Генерального плану селища ОСОБА_1 на момент ухвалення вищевказаних рішень не було, його межі не були чітко визначеними, а його статус був сформований на підставі Указу Президії Верховної Ради від 11.02.1941 р. Немає ніяких підстав вважати, що ОСОБА_1 селищна рада при винесенні вищевказаних рішень вирішувала питання належності до її території будь яких земель у певно визначених межах.
Отже, на момент прийняття спірного рішення межі смт. Коцюбинське у передбаченому законом порядку не були визначені та встановлені.
Суд не приймає до уваги посилання представника ОСОБА_1 селищної ради на рішення Виконкому Київської обласної Ради депутатів трудящих від 28.10.68 № 791 та схематичний план, який ним затверджено, оскільки межі селища, зазначені в ньому не встановлювалися на місцевості в натурі, що не дає можливості визначити належність спірної ділянки до земель ОСОБА_1 селищної ради.
Суд не бере до уваги посилання представника ОСОБА_1 селищної ради на те, що спірне рішення приймалося радою на підставі висновків контролюючих органів наявних в проекті землеустрою, факт розташування спірної земельної ділянки в межах смт. Коцюбинське радою не перевірявся, а згідно довідки відділу земельних ресурсів в м. Ірпінь про правовий статус спірної земельної ділянки, яка міститься в проекті землеустрою, спірна земельна ділянка відводиться у приватну власність за рахунок земель ОСОБА_1 селищної ради, оскільки відповідно до листа відділу Держкомзему в м. Ірпінь від 18.01.13 № 01-02/44-1 в період з 01.01.2008 р. по 31.12.2008 р. державна статистична звітність форми 6-зем по смт. Коцюбинське не велася, землі запасу по смт. Коцюбинське у вказаний період не обліковувалися.
Зазначені обставини, також підтверджуються актом службового розслідування стосовно діяльності колишнього начальника відділу Держкомзему в м. Ірпінь ОСОБА_5 Державного комітету України із земельних ресурсів від 27.04.2011 р.
Крім того, згідно висновку Управління охорони навколишнього природного середовища в Київській області про погодження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки у власність відповідача, управлінням надано позитивний висновок за умови проведення процедури зміни цільового призначення спірної земельної ділянки на землі житлової забудови та внесення відповідного коригування до Генерального плану сел. ОСОБА_1 або ж розробки відповідного містобудівного обґрунтування, однак, як вбачається з проекту землеустрою, вказані умови висновку виконані не були.
Враховуючи викладені обставини справи, суд приходить до висновку, що довідка відділу земельних ресурсів в м. Ірпінь про правовий статус спірної земельної ділянки, яка міститься у проекті відводу земельної ділянки відповідачу ОСОБА_2 не є належним доказом знаходження спірної земельної ділянки в межах сел. ОСОБА_1, оскільки зазначена в ній інформація спростовується вказаними вище матеріалами справи.
Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на момент прийняття спірного рішення була відсутня містобудівна документація, визначена Законом України «Про планування і забудову територій» в сел. ОСОБА_1. Перспективний план розвитку селища, на який посилався представник ОСОБА_1 селищної ради та техніко-економічне обґрунтування, згідно вимог зазначеного закону не є містобудівною документацією, яка могла б бути підставою для прийняття рішення щодо відведення земельної ділянки для містобудівних потреб.
Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення ОСОБА_1 селищною радою було порушено вимоги ст. 39 Земельного кодексу України і ст. 3 Закону України «Про планування і забудову територій».
Є безпідставними посилання представника відповідача на рішення ОСОБА_1 селищної ради від 29.04.10 № 75, від 15.09.10 № 153 та від 06.11.09 № 170, оскільки вони прийняті після спірного рішення, і обставини, що ними підтверджуються, не існували на момент прийняття оспорюваного рішення, а тому не мають доказового значення по справі.
Суд не приймає до уваги посилання представника ОСОБА_1 селищної ради на те, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки з листів Прокурора м. Ірпіня та листа ОСОБА_1 селищної ради, наданого представником відповідача, не вбачається, що спірне рішення було надано до прокуратури на початку 2009 р., тому що цей лист не містить відмітки про його отримання.
Крім того, пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 20.12.11 № 4176-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства», встановлено, що позов про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи, може бути подано протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом, отже позивач не пропустив строк для подачі даного позову до суду.
Отже, враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 селищною радою спірне рішення прийнято з порушенням вимог п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки селищна рада розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт. Коцюбинське, а тому суд вважає за необхідне визнати недійсним рішення ОСОБА_1 селищної ради від 24.12.08 № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Райдужна, 2/10 в смт. Коцюбинське»
Відповідно до ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Оскільки, рішення ОСОБА_1 селищної ради від 24.12.08 № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Райдужна, 2/10 в смт. Коцюбинське» судом визнається недійсним і Державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий на підставі такого рішення, з відміткою про перехід права власності до ОСОБА_3 та скасовує його державну реєстрацію.
При вирішенні спору по суті суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, вона перебувала в постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», не було проведено процедури вилучення і зміни цільового призначення спірної земельної ділянки із земель лісового фонду на землі житлової забудови, а також що не була проведена експертиза проекту землеустрою.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 23.12.2011 р. встановлено, що у КП «Святошинське лісопаркове господарство» відсутні правовстановлюючі документи на спірні території, дане підприємство не є державним лісогосподарським підприємством, в нього відсутні документи, що підтверджують право користування на вказані вище землі.
Дані обставини відповідно до ст. 61 ЦПК України окремому доказуванню не підлягають.
Враховуючи вищевказане, відсутні підстави для прийняття рішення про вилучення земельної ділянки у КП «Святошинське лісопаркове господарство».
Таким чином, земельна ділянка, що була передана ОСОБА_2, не відноситься до земель лісового фонду, отже не потребує окремого рішення про зміну її цільового призначення, а проект її землевідведення не підлягає обовязковій державній експертизі.
Є безпідставним посилання прокурора на те, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, укладений між відповідачами, є нікчемним, оскільки відповідно до ч. 1, 2 ст. 228 ЦК України нікчемним вважається правочин, який порушує публічний порядок, тобто він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.
Однак, суду не надано доказів порушення цим договором конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади чи незаконного заволодіння ним.
Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині визнання права власності держави на спірну земельну ділянку, оскільки дані вимоги не конкретизовані, безпідставні та такі, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
На підставі ст.ст. 6,14,19,121,144 Конституції України, ст.ст. 152,155 ЗК України, ст.ст. 16, 388 ЦК України, керуючись ст. ст. 258-259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-
Позов прокурора м. Ірпеня Київської області - задовольнити частково.
Визнати недійсним рішення ОСОБА_1 селищної ради від 24.12.08 № 1792/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Райдужна, 2/10 в смт. Коцюбинське».
В решті позову відмовити.
Повний текст рішення буде виготовлено на протязі десяти днів 04.06.2018 року.
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Київської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 30-денний строк з моменту виготовлення повного тексту рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року): до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України: апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Л.П. Саранюк