ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/837/18 Справа № 202/1402/17 Суддя у 1-й інстанції - Мороз В.П. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності та визнання дійсним договору купівлі-продажу

за апеляційною скаргою керівника Дніпропетровської місцевої прокуратуру № 1 Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради

на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

27 лютого2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності та визнання дійсним договору купівлі-продажу. В обґрунтування своїх позовних вимог у позовній заяві позивач просив суд визнати дійсним Договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 10 травня 2010 року, визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, а саме: будівля - сторожка площею 11,2 кв.м., висота приміщення 2,5 м., навіс площею 296,0 кв.м., огорожа площею 265,4 кв.м., замощення 1796 кв.м., які розташовані на земельній ділянці загальною площею 1796 кв.м., зобов`язати Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати відповідним чином у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності за позивачем (а.с.1-2).

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності та визнання дійсним договору купівлі-продажу - задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 10 травня 2010 року.

Визнано за ОСОБА_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_2, право власності на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, а саме: будівля - сторожка площею 11,2 кв.м., висота приміщення 2,5 м., навіс площею 296,0 кв.м., огорожа площею 265,4 кв.м., замощення 1796 кв.м., які розташовані на земельній ділянці загальною площею 1796 кв.м.

Зобов'язано Реєстраційну службу Дніпропетровського міського управління юстиції зареєструвати відповідним чином у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на вказану нежитлову будівлю за ОСОБА_1, що мешкає за адресою: АДРЕСА_1, паспорт НОМЕР_3, ІПН НОМЕР_2. (а.с. 43-45).

Додатковим рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 31 січня 2018 року вирішено питання щодо судових витрат (а.с.47-48).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог (а.с.10-18).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Згідно ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно ст. 12 Закону України «Про власність», громадянин набуває право власності на майно, одержане внаслідок укладення інших угод, не заборонених законом.

Судом 1 інстанції було встановлено, що 10 травня 2010 року між ОСОБА_1 (Покупець) та ОСОБА_2 (Продавець) було укладено договір купівлі продажу нежитлової будівлі.

Предметом вказаного договору виступило майно, а саме - нежитлова будівля, розташована за адресою: АДРЕСА_2, а саме: будівля - сторожка площею 11,2 кв.м., висота приміщення 2,5 м., навіс площею 296,0 кв.м., огорожа площею 265,4 кв.м., замощення 1796 кв.м., які розташовані на земельній ділянці загальною площею 1796 кв.м.

Позивач передав відповідачу грошові кошти в рахунок за придбаний нежитлової будівлі в сумі 10 000 грн., про отримання якої сторони, підписали договір купівлі-продажу, та зобов`язалися в строк до 10 серпня 2010 року нотаріально посвідчити даний договір купівлі-продажу, так як відповідач виїжджав за межі області.

Однак, відповідач ухиляється від виконання зобов`язання, а саме - до нотаріуса останній не з`явився, грошові кошти позивачу не повертає та не визнає право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості.

Задовольняючи позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що відповідач ухиляється від виконання зобов`язання та не визнає право власності позивача на спірний об`єкт нерухомості, а тому позовні вимоги є законними та обґрунтованими й підлягають задоволенню.

Однак, із вказаними висновками суду у повній мірі погодитись неможливо, оскільки вони зроблені передчасно та з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.

Отже, представницьким органом, який наділений повноваженнями на представництво інтересів територіальної громади м. Дніпро, є Дніпровська міська рада.

Відповідно до ст. 375 ЦК України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу.

Згідно ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач та відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні та юридичні особи, а також держава. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави і не повинен робити інших висновків, щодо обставин справи не пов'язаних із встановленням належності відповідача.

Із матеріалів справи вбачається, що згідно інформації наданої Дніпровською міською радою № 12/7-290 договори оренди щодо земельної ділянки за адресою розташування спірного нерухомого майна позивачем чи відповідачем не укладалися.

Відповідно до інформації Управління державного архітектурно - будівельного контролю Дніпровської міської ради №10/1-294 в архіві управління відсутня будь-яка інформація про замовника та забудовника об'єкту, розташованого за адресою: м. Дніпро, бульвар Слави, 56А та дозвільна документація на підготовчі або будівельні роботи за вказаною адресою не надавалися.

Згідно інформації з КП ДМБТІ та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, право власності на спірні будівлі за позивачем та відповідачем на час укладання договору не зареєстровано.

Тобто, спірний об'єкт нерухомого майна до ухваленні оскаржуваного рішення ні за ким не було зареєстровано, збудований самочинно на земельній ділянці, яка не належить на праві власності чи користування ані позивачу, ані відповідачу, а земельна ділянка є комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра.

Позовні вимоги до Дніпровської міської ради не заявлялись, оскільки саме права Дніпровської міської ради зачіпляються рішенням суду, як власника самовільно забудованої земельної ділянки.

Зважаючи на те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вирішувати питання щодо залучення до участі у справі інших осіб, а суд 1 інстанції дане питання не вирішив, то колегія суддів вважає, що рішення суду відповідно до п. п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності та визнання дійсним договору купівлі-продажу, що не позбавляє ОСОБА_1 права звертатися з відповідним позовом до належного відповідача у передбачений законом спосіб та порядок.

Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області підлягає стягненню понесені судові витрати у сумі 2366,32 грн.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу керівника Дніпропетровської місцевої прокуратуру № 1 Дніпропетровської області в інтересах Дніпровської міської ради - задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 01 березня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції про визнання права власності та визнання дійсним договору купівлі-продажу - відмовити

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Дніпропетровської області судовий збір у розмірі 2366,32 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: