Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/26293/16-ц

провадження № 61-31330 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

представник заявника - ОСОБА_5,

заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 - на ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року у складі судді Антоненко Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2017 року ОСОБА_4звернулася до суду зі скаргою на дії державного виконавця, заінтересована особа - публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», в якій просила визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві Микитин О. С. від 03 квітня 2017 року про зупинення вчинення виконавчих дій з примусового виконання у виконавчому провадженні, бездіяльність державного виконавця щодо не проведення виконавчих дій.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року у складів судді Осаулова А. А. скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що державним виконавцем правомірно було винесено постанову про зупинення вчинення виконавчих дій, оскільки виконання судових рішень, щодо яких вчиняються виконавчі дії, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2017 року було зупинено до закінчення касаційного провадження. Отже, порушень законодавства державним виконавцем допущено не було.

Не погоджуючись з судовим рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4 звернулася до апеляційного суду з апеляційною скаргою.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_4 на судове рішення суду першої інстанції повернута заявнику.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ухвалою апеляційного суду від 18 липня 2017 року апеляційну скаргу було залишено без руху для сплати заявником судового збору за її подання, але у встановлений строк недоліки скарги ним не усунуто, унаслідок чого апеляційна скарга була визнана неподаною та повернута заявнику.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 -просять оскаржуване судове рішення апеляційного суду скасувати й направити справу до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскільки ОСОБА_4, як споживач фінансових послуг, була звільнена від сплати судового збору при розгляді справи по суті про захист прав споживача, тому за звернення з апеляційною скаргою на судове рішення суду першої інстанції про залишення її скарги на дії державного виконавця без задоволення вона також звільнена від сплати судового збору.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Апеляційна скарга за формою й змістом повинна відповідати вимогам статті 295 ЦПК України2004 року.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України2004 року до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Повертаючи ОСОБА_4 апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції, керуючись вищевказаними вимогами процесуального закону, виходив із того, що заявник не додав до скарги документів, які підтверджують сплату судового збору в установлених порядку і розмірі.

Частиною першою статті 3 Закону України«Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення.

У частині першій статті 208 ЦПК України2004 року зазначено, що судові рішення викладаються у таких формах: ухвали; рішення; постанови.

Тобто суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Отже, ухвала є однією із форм судового рішення.

Перелік заяв і скарг, за подання яких не справляється судовий збір, наведений у частині другій статті 3 Закону України «Про судовий збір», і в цьому переліку відсутні скарги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби. Водночас у частині другій статті 4 вказаного Закону не встановлено ставки судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби.

Проте підпунктом 9 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до суду апеляційної і касаційної скарги на ухвалу суду: юридичною особою або фізичною особою-підприємцем - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб; фізичною особою - 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з частиною першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Оскільки згідно зі статтею 7 Закону України від 21 грудня 2016 року № 1801-VIII «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 1 січня 2017 року становить 1 600 грн, то судовий збір на ухвалу про відмову у задоволенні скарги щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби мав бути сплачений в сумі 1 600 грн.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2018 року справа № 915/955/15 (провадження № 12-66 гс 18).

У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції встановив, що заявник не належить до пільгової категорії осіб, які звільнені від сплати судового збору, а, відтак, за подання апеляційної скарги на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 08 червня 2017 року у цій справі судовий збір має справлятися на загальних підставах.

Ураховуючи викладене, установивши відсутність у матеріалах справи доказів сплати судового збору у встановлених порядку і розмірі, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про невідповідність апеляційної скарги ОСОБА_4 вимогам частини другої статті 297 ЦПК України 2004 року, унаслідок чого правильно визнав її неподаною та повернув заявнику.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_4, як споживач фінансових послуг, була звільнена від сплати судового збору при розгляді справи по суті про захист прав споживача, тому за звернення з апеляційною скаргою на судове рішення суду першої інстанції про залишення її скарги на дії державного виконавця без задоволення вона також звільнена від сплати судового збору, а також посилання на відповідні судові рішення, безпідставні, оскільки спростовуються вищевказаними положеннями процесуального законодавства, а також наведеним вище правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, в якому наведено мотиви відходу від правового висновку Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду.

Посилання касаційної скарги на статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідні рішення Європейського суду з прав людини не впливають на правильність мотивів суду апеляційної інстанції, оскільки згідно з практикою Європейського суду з прав людини, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Правосуддя має бути швидким. Тривала невиправдана затримка процесу практично рівнозначна відмові в правосудді. Право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави (рішення у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року, «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та її представника - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду м. Києва від 08 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк