АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2143/18 Справа № 192/1602/15-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Посунся Н.Є.
Категорія 48
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2018 року Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді: Посунся Н. Є.

суддів Баранніка О.П., Пономарь З.М.

при секретарі Гречишниковій О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

В позові ОСОБА_2 просила суд поділити майно, набуте за час шлюбу з відповідачем, а саме: стягнути з відповідача на її корись 1/2 частину вартості придбаних за час шлюбу автомобілів у сумах : 150 740 грн., 62 555 грн., 77 000 грн.; 1/2 частину ринкової вартості проведеного за спільні кошти ремонту квартири в розмірі 102 000 грн. та ? частину вартості придбаних за час шлюбу меблів в розмірі 48 250 грн.

Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2017 року здійснено поділ майна: стягнуто на користь позивачки вартість ? частини телевізора та ? частини отриманих від продажу автомобілів Honda Civic та RENAULT Kangoo грошових коштів на загальну суму 82 231.20грн.. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення, посилаючись на його незаконність, порушення принципу змагальності сторін, норм матеріального та процесуального права, вказує на доведеність факту відчуження третього автомобіля, здійснення ремонту - 2011-2013рр за кредитні кошти, судом не враховано розмір доходів відповідача, необґрунтовано не прийнятий до уваги звіт про оцінку майна

Апеляційний суд, вивчивши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, вважає оскаржуване рішення законним, таким, що повинне бути залишене без змін, виходячи з наступного.

Статями 60, 61, 69, 70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК України 2001 року, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку(доходу). При цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Відповідно ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором.

Статтею 68 Сімейного кодексу України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, при цьому розпорядження таким майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 Ю В. та ОСОБА_3 з 19 серпня 2006 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2015 року розірвано.

Під час шлюбу мешкали в квартирі АДРЕСА_1, що належала батькам відповідача, а останній став власником квартири в порядку спадкування з 16 січня 2014 року.

Вимоги ОСОБА_2 про стягнення з відповідача вартості половини витрачених коштів на ремонт вказаної квартири, що проводився під час проживання подружжя разом з матір*ю та бабусею відповідача, та на придбання меблів у дану квартиру,- райсуд вірно вважав недоведеними, оскільки судом встановлено що з моменту реєстрації шлюбу до 2013 року відповідач не був одноосібним власником квартири, а спільно з позивачкою та відповідачем в квартирі також мешкали її свекруха та бабуся відповідача, більш того, вони були власниками квартири, даний факт позивачка не заперечувала, як і не заперечувала здійснення ремонту за час життя матері ОСОБА_4. Тому суд вірно вважав, що вказані особи також несли витрати на проведення ремонту та купівлю меблів, ремонт не міг здійснюватись лише для проживання подружжя, а надані позивачкою копії чеків та квитанції на підтвердження витрат на ремонт на суму 204 000 гривень та на придбання меблів на суму 96 500 гривень, суд обгрунтовано не прийняв до уваги в якості належних доказів, оскільки ці документи не містять назву особи, на користь якої здійснено поставку, відпуск товару, а відповідач таке заперечував.

В той же час, суд вірно вважав, що надані позивачкою документи про отримання подружжям заробітної плати в період зареєстрованого шлюбу та пенсії його матірю не можуть свідчити про те, що виключно подружжя ОСОБА_4 витрачало кошти на проведення ремонтних робіт та купівлю меблів в квартиру.

Встановивши, що придбаний в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме, 14 березня 2007 року, автомобіль CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску, який 31 травня 2008 року був знятий з обліку для реалізації, однак згідно інформації Територіального сервісного центру № 1242 від 06 червня 2017 року, на даний час значиться як за власником за ОСОБА_3,- райсуд прийшов до правильного висновку, що доводи позивачки про його реалізацію без їх підтвердження належними доказами та доказами про отримання ним будь-яких коштів від реалізації, не могли бути визнані судом обгрунтованими, автомобіль вважається спільним сумісним майном сторін. В той же час, суд вважав недоведеною вартість такого автомобіля в сумі 125 110 гривень, оскільки згідно Звіту про оцінку майна від 06 травня 2016 року оцінка даного автомобіля здійснена без надання його експерту.

Задовольняючи позовні вимоги про поділ ще двох спільно придбаних подружжям автомобілів - Honda Civic, 2008 року випуску та RENAULT Kangoo, 2007 року, які відповідно 09 вересня 2015 року та 16 жовтня 2015 року, тобто після розірвання шлюбу, були реалізовані відповідачем без згоди позивачки згідно довідки-рахунку за 138 200 гривень та згідно договору за 19 262,40грн. ,- та, стягуючи з відповідача 1/2 їх вартості, судом 1-ї інстанції обгрунтовано були враховані саме суми, за якими відбулося реальне відчуження майна, а не суми, зазначені в Звіті про оцінку майна.

Доводи апелянта в скарзі про те, що відповідач під час розгляду справи в районному суді підтвердив факт відчуження автомобіля CHEVROLET Aveo, не можуть мати правового значення з огляду на відсутність реального, доказового тому підтвердження, в тому числі, і ціни, за яку він був реалізований, і останній факт відповідачем не визнавався.

Твердження про наявність кредитних договорів, розмір доходів відповідача, фінансової можливості отримувати грошові кошти для ремонту спірної квартири, які суд не врахував, не впливають на законність судового рішення, оскільки встановлено, що не відповідач, а його мати з бабусею були власниками та господарями квартири на час її ремонту.

Всі інші доводи апеляційної скарги перевірені та визнані такими, що не дають підстав для скасування або зміни рішення. Воно відповідає дійсно встановленим обставинам справи та вимогам матеріального та процесуального законам.

В звязку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, сплачений апелянтом судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова чинна з моменту прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 20 квітня 2018 року.

Головуючий Н.Є. Посунся

Судді: О.П. Бараннік

ОСОБА_5