ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1035/18 Справа № 179/1043/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, третя особа Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права власності на спадкове майно, -

В С Т А Н О В И Л А:

11 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Магдалинівської районної державної адміністрації, третя особа: Головне управління держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на спадщину за законом. Просила, з урахуванням уточнень, визнати за нею в порядку спадкування за законом, після смерті ОСОБА_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право засновника селянського (фермерського) господарства «Спас» та визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою площею 37,2 га, яка була виділена ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства (том 1 а.с.2,144-147,188-193,226-231).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1, в порядку спадкування за законом, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, право засновника селянського (фермерського) господарства «СПАС», у визначеному Статутом господарства обсязі, державну реєстрацію якого проведено 30.06.1998 року, номер запису 0000720, ідентифікаційний код юридичної особи 2553679, юридична адреса фермерського господарства: село Чернеччина Магдалинівського району Дніпропетровської області. В іншій частині позовних вимог - відмовлено (том 1 а.с.241-244).

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1, звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні її позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги в частині визнання за ОСОБА_1 права постійного користування земельною ділянкою площею 37,2 га, яка розташована на території Чернетчинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та надана для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_2 - задовольнити (том 1 а.с.246-254).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалася на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд не забезпечив явку третьої особи в судове засідання, у зв'язку з чим, не були досліджені всі можливі докази по справі, не проведено з власної ініціативи збору доказів по справі, чим порушено принцип диспозитивності цивільного процесу, змагальності сторін та рівності перед законом і судом, що призвело до необ'єктивного рішення. При вирішенні спору, суд першої інстанції застосував положення ЗК України, які визнані неконституційними.

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача - ОСОБА_2 (том 1 а.с. 6).

Після смерті ОСОБА_2 залишилася спадщина, що складається із селянського (фермерського) господарства «Спас», яке розташоване в с. Чернетчина Магдалинівського району Дніпропетровської області, засновником і власником, якого він був (том 1 а. с. 8-17).

Для ведення селянського господарства ОСОБА_2 на праві постійного користування було виділено земельну ділянку площею 37,2 га, що підтверджується державним актом серії ДП від 23 лютого 1998 року (том 1 а. с. 148).

Єдиним спадкоємцем першої черги є дружина спадкодавця - ОСОБА_1.

Визнаючи за позивачем права засновника селянського (фермерського) господарства «Спас», яке належало померлому ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом, суд першої інстанції керувався положеннями ст. 191 ЦК України, ст. 19, 23 Закону України «Про фермерське господарство» та виходив із законності та обґрунтованості позовних вимог.

Відмовляючи в задоволення вимог про визнання за позивачем права постійного користування земельною ділянкою площею 37,2 га, яка була виділена ОСОБА_2 для ведення селянського (фермерського) господарства, суд першої інстанції, застосувавши правову позицію викладену у постановах Верховного Суду України від 5 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16, від 23 листопада 2016 року № 6-3113цс15, виходив із того, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

За змістом ч.1 ст. 14 Закону України «Про фермерське господарство», фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужувати земельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 23 цього Закону передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно із ч. 1 ст. 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Відповідно до ст. 191 ЦК України підприємство, як єдиний майновий комплекс, є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За змістом положень ст. 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Таким чином, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, провадиться після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч.2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч.1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст.131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч. 2 ст. 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та ч.2 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Зазначений правовий висновок викладено Верховним Судом України у постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15 та в постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №376/2038/14-ц.

Встановивши вказані обставини, керуючись наведеними нормами права та врахувавши вказаний висновок Верховного Суду України, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою, вказавши, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Доводи апеляційної скарги, що Закон України "Про фермерське господарство" є спеціальним законом, в якому, на відміну від ЗК України, по іншому регулюються питання надання та користування земельними ділянками, їх успадкування, посилаючись на постанову ВСУ у справі 6-248цс16, не приймаються до уваги, оскільки в зазначеній постанові вирішувалося питання про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства. Питання успадкування земельних ділянок у даній постанові не вирішувалося.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі № 1-17/2005, згідно якого, смерть фізичної особи, громадянина України, якому було надано у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, не є підставою для припинення права постійного користування земельною ділянкою, не приймається, оскільки наведені норми визначають випадки припинення права постійного користування земельними ділянками за життя користувачів і не пов'язані з вирішенням питання спадкування такого права. Зокрема, рішенням Конституційного Суду України, на яке посилається апелянт, вирішувалось питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 92, п. 6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України 2001 року, щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Тобто, цим рішенням Конституційного Суду України питання спадкування права постійного користування земельною ділянкою, яке є предметом даного спору, не вирішувалось.

Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 28 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: