Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/476/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2018 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Казидуб О. Г.

при секретарі Зайцевій О. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним -,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3про визнання правочину недійсним, вказуючи, що 20 січня 2017 року в приватного нотаріуса ОСОБА_4 вона та її чоловік ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ним на праві спільної часткової власності.

Вказує, що в дійсності між ними та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки передача вказаної квартири була оплатною і передбачала сплату ним ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 300 000грн., а договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Вказаний договір дарування був укладений з метою зменшення витрат на оформлення правовстановлюючих документів.

Оплатність зазначеного договору дарування підтверджено розпискою від 20.01.2017 про отримання ОСОБА_3 і ОСОБА_1 від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 100 000 грн. Також, 20.01.2017 ОСОБА_2 надала їм розписку, в якій зобовязалася передати залишок суми за оплату квартири в розмірі 200 000грн. до 01 листопада 2017 року. Проте, до вказаної дати жодних коштів відповідачем передано не було. 01 листопада 2017 року при особистій зустрічі ОСОБА_3 і ОСОБА_1 домовились з відповідачкою про продовження строку виконання зобовязання по сплаті 200 000грн. до 01 січня 2018 року через скрутне матеріальне становище останньої на той момент. Однак, до зазначеної дати вказана грошова сума на виконання зобовязання від ОСОБА_2 до ОСОБА_5 та ОСОБА_3 не надійшла. У звязку з цим, 04.01.2018 під час особистої зустрічі відповідачу було повернуто суму у розмірі 100 000 грн., які виступали як завдаток на оплату вищевказаної квартири, що підтверджується розпискою від 04.01.2018 про повернення грошових коштів.

Отже, вказує, що оскільки вчинений 20.01.2017 правочин між ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не був спрямований на безоплатну передачу майна у власність останньої, а був оплатним, то вчинений договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а тому, є недійсним.

Просить суд визнати договір дарування № 129 від 20 січня 2017 року квартири за адресою АДРЕСА_2, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 (дарувальниками) і ОСОБА_2 (обдарованою), недійсним. Застосувати до нього наслідки недійсності правочину, а саме, повернути у власність попереднім власникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3.

Позивач ОСОБА_1 надала заяву про розгляд справи без її участі. Також вказала, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Надала суду відзив на позовну заяву, в якій зазначила, що визнає той факт, що між нею та ОСОБА_1 та ОСОБА_3 20 січня 2017 року було укладено договір дарування квартири. Також підтвердила той факт, що насправді це був договір купівлі-продажу, оскільки передача вказаної квартири була оплатною. Договір дарування дійсно був укладений з метою зменшення витрат на оформлення.

Проте, відповідач ОСОБА_2 зазначила, що заперечує той факт, що договір дарування є недійсним, оскільки договір купівлі-продажу, який він приховував, був фактично укладеним, а його умови були дотримані, незважаючи на те, що кошти за квартиру були виплачені не повністю.

Третя особа ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову.

Суд, заслухавши пояснення відповідача ОСОБА_2, третьої особи ОСОБА_3 , дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Судом встановлено, що 20 січня 2017 року між ОСОБА_3, ОСОБА_1 М.(дарувальники) та ОСОБА_2 В.(обдаровувана) було укладено договір дарування квартири, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з однієї сторони та ОСОБА_2 з другої сторони уклали договір про таке : дарувальники передають обдаровуваній безоплатно у власність чотирикімнатну квартиру (дарунок) № 233 , що знаходиться за адресою: Черкаська область, м. Черкаси, вул. Гагаріна, будинок 21. Загальна площа квартири 86,3кв.м., ця квартири належить дарувальникам на підставі свідоцтва про право власності на житло,виданого органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету м. Черкаси від 26.02.2004 року та зареєстрованого в КП «Черкаське об»єднань бюро технічної інвентаризації» за №1215, книга № 219.

Відповідно до п.8 договору дарування,посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №129 від 20 січня 2017 року, дарувальники мають право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред»явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов»язаний повернути дарунок у натурі.

Згідно з ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Суд вважає, що в дійсності між сторонами булоукладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1, оскільки передача вказаної квартири була оплатною і передбачала сплату ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 300 000грн., а договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування згідно норми, встановлений ч. 2 ст. 717 ЦК України, що підтверджено розписками.

Відповідно до розписки від 20 січня 2017 року, ОСОБА_1 отримала кошти в сумі 100 тисяч грн. від ОСОБА_2 в якості завдатку за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 (арк.спр.9).

Також, відповідно до розписки-зобов'язання від 20.01.2017, ОСОБА_2 зобовязується передати ОСОБА_3, ОСОБА_1 залишок коштів в сумі 200 тисяч грн. за квартиру за адресою: АДРЕСА_1 до 01 листопада 2017 року (арк.спр.10), які, як встановлено в судовому засіданні, передані не були.

Також, відповідно до розписки (арк.спр. 11) про повернення кошті, ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 та ОСОБА_1 кошт в сумі 100 тисяч гривень. В розписці зазначено, що вказані кошти були сплачені нею в якості завдатку за квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним . Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Виходячи зі змісту ст.ст.203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам статті 717 Цивільного кодексу України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі частини третьої статті 203 та статті 229 ЦК України.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, ОСОБА_1 зазначала, що при укладенні договору дарування нею було допущено помилку щодо справжньої природи правочину, оскільки була необізнаною та в дійсності укладено було договір купівлі - продажу квартири. А тому, укладаючи спірний договір, помилилася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем.

Відповідно до ст.727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування, якщо на момент пред'явлення вимоги дарунок є збереженим. У разі розірвання договору дарування обдаровуваний зобов'язаний повернути дарунок у натурі.

Відповідно до ст.728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 строків звернення до суду не пропустила.

А тому, суд вважає, що вчинений 20 січня 2017 року договір дарування між ОСОБА_3 А, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не був спрямований на безоплатну передачу майна у власність останньої, а був оплатним, то вчинений договір дарування не був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, а тому є недійсним.

У зв'язку з цим договір дарування квартири від 20 січня 2017 року підлягає визнанню недійсним, тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов'язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв'язку з недійсністю правочину, оскільки у України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та визнання недійсним договору дарування, оскільки під час його укладення у позивачки було відсутнє волевиявлення безоплатної передачі майна у власність ОСОБА_2 Також, право власності позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3 на спірне майно підлягає відновленню.

На підставі ст.ст. 16, 203 ,215 216, 229, 717, 727 ,728 ЦК України, Постанови від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст. ст. 3, 4, 89, 263 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним задовольнити.

Визнати договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований в реєстрі за №129 від 20 січня 2017 року, квартири за адресою: АДРЕСА_4, укладений між ОСОБА_1, ОСОБА_3 (дарувальниками) і ОСОБА_2 (обдарованою) - недійсним.

Застосувати до договору дарування наслідки недійсності правочину, а саме, повернути у власність попереднім власникам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_3.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Черкаської області через суд першої інстанції на протязі 30 днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення справи) без повідомлення (виклику) учасників справи зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 16 квітня 2018 року

Головуючий: ОСОБА_6