Справа № 454/375/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Адамович А.Я.
Провадження № 22-ц/811/1418/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Крайник Н.П.,

секретаря - Жукровської Х.І.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, у письмовому провадженні, в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року, постановленого в складі головуючого - судді Адамовича А.Я. у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а :

В лютому 2015 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення боргу та, уточнивши позовні вимоги, просив суд стягнути з ОСОБА_2 в його користь борг за договором позики в сумі 1000 доларів США та 243,60 грн. судового збору.

Свої позовні вимоги позивач мотивував тим, що 08.07.2013 року він позичив ОСОБА_2 гроші в сумі 1000 доларів США, які він відповідно до письмової розписки зобов'язувався повернути до 01.09.2013 року. Оскільки термін повернення боргу сплив, а відповідач свого зобов'язання щодо повернення коштів не виконав просив суд винести рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 борг в сумі 1000 (одна тисяча) доларів США, що за курсом НБУ станом на 21.05.2018 року становить 26 147 грн. 96 коп. (двадцять шість тисяч сто сорок сім грн. 96 коп.).

Стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_4 243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн. 60 коп.) судового збору.

Скасовано ухвалу про забезпечення позову від 25.08.2015 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належить ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_1 ідн. код НОМЕР_1) і знаходиться у нього або в інших осіб, співмірно із заявленими позовними вимогами на суму 1 000 доларів США - після набрання рішенням законної сили.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року оскаржила представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що суд безпідставно не взяв до уваги той факт, що в момент написання розписки жодних коштів позивачем відповідачу передано не було, а тому таку розписку не можна вважати договором позики. Крім того, звертає увагу на те, що зміст розписки не відповідає вимогам ч. 1 ст. 1049 ЦК України, оскільки така не містить факту та дати отримання грошових коштів, та не містить зобов'язання про їх повернення. Вказує, що позивачем окрім розписки, не надано суду інших доказів факту отримання відповідачем грошових коштів, а сама розписка не підтверджує факту боргових зобов'язань. Окрім цього, в розписці відсутні паспортні дані позивача та відомості про свідків.

Просить рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Позивач ОСОБА_4 направив до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, у якому заперечив доводи такої та просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справи розглядаються судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Таким чином, дана справа, у якій переглядається рішення з ціною позову 26 147 грн. 96 коп., яка є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, відповідно до вимог ст. ст. 274, 368, 369 ЦПК України розглядаються судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

В той же час, відповідно до ч. 1 ст. 7 ЦПК України, розгляд справ у судах проводиться усно і відкрито, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Такий випадок передбачено у частині тринадцятій статті 7 ЦПК України, згідно з якою розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки колегією суддів не приймалось рішення про виклик учасників справи для надання пояснень у справі, справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні), а копія судового рішення у такому разі надсилається в порядку передбаченому ч. 5 ст. 272 ЦПК України.

Ураховуючи, що згідно з ч. 1 ст. 8 ЦПК України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи, колегія суддів інформувала учасників справи шляхом оприлюднення інформації про розгляд справи на офіційному сайті Львівського апеляційного суду.

У відповідності до приписів ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався частково.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов»язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що згідно з розпискою від 08 липня 2013 року ОСОБА_2 позичив під розписку в ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 1000 доларів США терміном до 01 вересня 2013 року.

У розписці зазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка позичена, зобов'язання повернути позикодавцеві борг у зазначений термін, особистий підпис позичальника та дата складення розписки.

Таким чином, між сторонами ОСОБА_2 та ОСОБА_4 існують правовідносини, що виникли з договору позики.

І оскільки розпискою від 08.07.2013 року підтверджується наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, позивач вправі вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження кладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Водночас, за змістом частин 1, 2 ст. 207 і ч.2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у том уразі, якщо на підтвердження укладенні договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов»язанням її повернення), так і дати її отримання.

Відповідно до ч. ч. 1 , 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в одному або кількох документах, листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами.

За своє суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Дослідивши боргову розпису у даній справі, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що такою підтверджується укладення договору позики.

За договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором (ч.1 ст.1049 ЦК). Позика вважається поверненою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України). Зобов'язання позичальника, а це сама позика й нараховані проценти за користування нею, так і проценти за прострочення виконання грошового зобов'язання, припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання. Про це також зазначено в ст. 599 ЦК України.

Відповідно до статті 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

За договором позики на позикодавця покладається обов'язок при прийнятті виконання зобов'язання (при поверненні позики) видати позичальникові розписку про отримання предмета позики (чи його частини), або повернути йому борговий документ, або в разі неможливості повернення (наприклад, коли він втрачений) такого документа вказати про це у виданій розписці. У свою чергу позичальник (боржник) має право затримати виконання зобов'язання, якщо борговий документ позикодавець не повертає (ч.4 ст.545 ЦК). І навпаки, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку (ч.3 ст.545 ЦК).

Відповідач ОСОБА_2 заперечував факт написання вказаної розписки.

Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 12.10.2017 року було призначено судово-почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у вказаній справі.

Як вбачається з висновку експерта №235 від 22.03.2018 року, рукописний текст яким заповнений досліджуваний документ - оригінал розписки від 08.07.2013 року, виданої та підписаної ОСОБА_2, яка починається словами "Я, ОСОБА_2" і закінчується "08.07.2013р підпис ОСОБА_2." - виконаний самим ОСОБА_2.

Підпис від імені ОСОБА_2, що розташований праворуч на відстані від рукописного цифрового запису "08.07.2013р" в досліджуваному документі - оригіналі розписки від 08.07.2013р., виданої та підписаної ОСОБА_2, яка починається словами "Я, ОСОБА_2" і закінчується "08.07.2013р підпис ОСОБА_2." - виконаний самим ОСОБА_2.

Відтак, суд першої інстанції, установивши, що сторони 08.07.2013 року уклали договір позики в письмовій формі, який позивачем надано суду і який є належним та допустимим доказом на підтвердження факту укладення договору позики та передачі грошей, та за відсутності належних та допустимих доказів на підтвердження повернення відповідачем позивачу вказаної суми позики, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 1000 доларів США. Тому, колегія суддів приходить до висновку, що в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Крім того, відповідачем, всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження повернення ним ОСОБА_4 частково чи повністю коштів за розпискою від 08.07.2013 року, а наявність у позивача оригіналу розписки свідчить про те, що позичені ОСОБА_2 грошові кошти позивачу не повернуті.

Проте, колегія суддів не погоджується із висновками суду першої інстанції, щодо скасування ухвали суду про забезпечення позову від 25.08.2015 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належить ОСОБА_2 і знаходиться у нього або в інших осіб, співмірно із заявленими позовними вимогами на суму 1 000 доларів США, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25.08.2015 року вжито заходи забезпечення позову, зокрема, накладено арешт на рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, належні відповідачу, на суму, співмірну із заявленими позовними вимогами.

Відповідно до ч. 1 ст. 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Згідно з ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування.

Враховуючи те, що рішення суду, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, не набрало законної сили, строк, визначений ч. 7 ст. 158 ЦПК України не пройшов, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для забезпечення позову не відпали та не змінились обставини, що зумовили його застосування, а тому суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 25.08.2015 року. Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення.Повний текст даної постанови складений 28 листопада 2018 року.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 21 травня 2018 року в частині скасування ухвали про забезпечення позову від 25.08.2015 року, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також грошові кошти, що належить ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, АДРЕСА_2, інд. код НОМЕР_1) і знаходиться у нього або в інших осіб, співмірно із заявленими позовними вимогами на суму 1 000 доларів США скасувати.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.