АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 серпня 2018 року

м. Рівне

Справа № 565/589/17

Провадження № 22-ц/787/781/2018

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Гордійчук С.О.,

суддів: Боймиструк С.В.,Ковальчук Н.М.

секретар судового засідання : Брикса Ю.Ю.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2018 року, ухваленого в складі судді Мануляка Ю.В., повний текст якого складено 16 лютого 2018 року, у справі №565/586/17,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що внаслідок скоєного ОСОБА_2 ДТП, вина якого підтверджена та ним визнана згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) від 22 липня 2016 року, належний позивачу на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль отримав механічні пошкодження, які, згідно Звіту про оцінку вартості збитку нанесеного власнику пошкодженого колісного транспортного засобу оцінено оцінювачем у 82802,93 грн. Просить стягнути з відповідача вказану матеріальну шкоду, витрати на послуги експерта-оцінювача у розмірі 1000,00грн. та 5000,00 грн. моральної шкоди.

Рішенням Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2018 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: ПАТ «Українська страхова компанія», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду завдану пошкодженням автомобіля у розмірі 59882,76 грн.

В решті позовних вимог відмовлено за безпідставністю.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються з вартості послуг експерта-оцінювача у розмірі 1000,62 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт завдання шкоди позивачу за участю відповідача підтверджується повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) від 22 липня 2016 року, а розмір завданої шкоди - копією Звіту № 49/12/16 про оцінку вартості збитку нанесеного власнику ОСОБА_1 пошкодженого колісного транспортного засобу MAZDA 6, реєстраційний номер НОМЕР_1. Позивачем доведено належними засобами доказування розмір завданої матеріальної шкоди в розмірі 59882,77 грн., а також розмір судових витрат з визначення вартості матеріального збитку в розмірі 1000 грн., завданого автомобілю позивача, а тому такі суми підлягають стягненню на користь ОСОБА_1 Відмовляючи в стягненні моральної шкоди суду першої інстанції виходив з того, що належних доказів на підтвердження завдання такої шкоди позивачем суду не надано.

В апеляційній скарзі, поданій 21 березня 2018 року ОСОБА_2 посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення в частині стягнення з відповідача матеріальної шкоди завданої пошкодженням автомобіля в розмірі 59882,77 грн. та судові витрати, що складаються з вартості послуг експертаоцінювача в розмірі 1000,00 грн. скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині про відмову в задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково визначив винним у вказаній дорожньо-транспортній пригоді ОСОБА_2 та обмежив його право на залучення спеціаліста для проведення авто-технічних досліджень з визначення, який транспортний засіб (водій) на момент зіткнення порушив Правила дорожнього руху та якою при такому зіткненню була вина відповідача. Судом не враховано розміру фактичних пошкоджень при ДТП та не зясовано розмір різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) потерпілому., яка не може перевищувати розміру реальних збитків. Суд не звернув увагу на те, що постанова про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за порушення ПДР не виносилась, протокол ДПС про адміністративне правопорушення не складався, акт про присутність відповідача під час обстеження експертом вартості пошкодженого автомобіля не складався, що свідчить про відсутність його вини у спричиненні шкоди. Зазначає, що на підставі повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду (Європротокол) від 22 липня 2016 року відшкодувати шкоду завдану позивачу повинна страхова компанія ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» у розмірі 25000,00грн., а він повинен сплатити тільки 1000,00 грн. франшизи, що ним було зроблено. Зазначає на необєктивність висновку оцінювача, оскільки його не повідомлено та не залучено до огляду транспортного засобу під час її проведення та вказує на те, що суд не звернув увагу, що висновок оцінка транспортного засобу проведена через 20 календарних днів після вказаної ДТП. Зазначає, що суд через надмірну зайнятість експертної установи та неможливості дачі висновку судовим експертом, неправомірно обмежив його право на проведення судової транспортно-трасологічної та автотехнічної експертизи.

У відзиві на апеляційну скаргу представниу позивача вказує, що рішення суду є законним та обгрунтованим. Просить залишити його без зміни, а скаргу без задоволення.

В частині відмовлених позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди рішення суду не оскаржене, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 367 ЦПК України та розяснень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24 жовтня 2008 року "Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку" апеляційним судом не перевіряється.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 352ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду таким вимогам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 22 липня 2016 року на АЗС «WOG» , що знаходиться у м. Києві на вул. Наддніпрянське шосе, 8 сталася дорожньо-транспортна пригода з вини водія ОСОБА_2 який керував автомобілем «Форд Фокус» та рухаючись заднім ходом не перековся в тому, що він не створить небезпеки чи перешкод іншим учасникам руху здійсним наїзд (зіткнення) із автомобілем «Мазда-6» під керуванням ОСОБА_3 наслідок чого автомобіль «Мазда-6», який стояв, отримав механічні пошкодження.

За фактом вчинення ДТП було складено «Європротокол» відповідно до пункту 33.2. статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а до ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» направлено повідомлення про ДТП.

Відповідно до повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 22.07.2016 року у п.10 стрілкою вказана точка початкового удару транспортного засобу позивача, у п.11 зазначена інформація щодо видимих пошкоджень транспортного засобу позивача, а саме, вказано, що пошкоджено передній бампер та права фара, у п.12 заначено, що автомобіль позивача стояв, а автомобіль відповідача рухався заднім ходом. Згідно п.14 вказаного повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, учасники ДТП вказали, що зауважень не мають. Вказане повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду також містить в собі схему пригоди, коли сталося зіткнення, з підписами водіїв - сторін даного спору під нею.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Форд Фокус» реєстраційний номер НОМЕР_2, на час дорожньо-транспортної пригоди була застрахована ПрАТ «Українська транспортна страхова компанія» згідно страхового полісу № АЕ/5334655 від 22 червня 2016 року.

Відповідно до Звіту №40/12/16 від 11.08.2016 року проведеного оцінювачем ОСОБА_4 вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача в результаті його пошкодження становить 57 230,93 грн., а величина втрати товарної вартості становить 25 572 грн.

ПрАТ «УТСК» частково було відшкодовано завдану матеріальну шкоду в ОСОБА_1 в розмірі 22 290,17 грн., а відповідач ОСОБА_2 як винна особа відшкодував - 1000 грн (франшиза).

Згідно із статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної чи юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи відшкодовується винною особою (ч.1 ст. 1188 ЦК України).

Отже, норми статей 1166, 1188 ЦК України передбачають презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначене презумпція не спростована, то вона є правовою підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013р. № 4 розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.

Право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2808цс15).

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно пункту 33.2 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання ДТП за участю лише забезпечених транспортних засобів, за умови відсутності травмованих (загиблих) людей, а також за згоди водіїв цих транспортних засобів щодо обставин її скоєння, за відсутності у них ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп'яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, ці водії мають право спільно скласти повідомлення про ДТП («Європротокол»).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Згідно з пунктом 2.4 ОСОБА_3 товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - ОСОБА_3),вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Відповідно до пункту 8.3 ОСОБА_3 вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).

Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в ОСОБА_3 як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.

Відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності КТЗ чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Складова частина КТЗ (складник) - деталь, складова одиниця чи комплектувальний виріб, які відповідають вимогам конструкторської документації (пункт 1.6 ОСОБА_3).

Тобто величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкодженої: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації, усіх типів КТЗ.

Даний висновок узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України № 6-760цс15 від 16 грудня 2015 року.

Вирішуючи спір, суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача різниці між страховим відшкодуванням та сумою майнової шкоди у розмірі 59 882,76 грн.( в т.ч. 25 572 грн. величина втрати товарної вартості), визначеної оцінювачем ОСОБА_4 під час огляду транспортного засобу 11.08.2016 року.

Також суд першої інстанції врахував принцип повного відшкодування шкоди та підставно задовольнив вимоги позивача щодо відшкодування йому втрати товарної вартості транспортного засобу.

Убачається, що причиною ДТП стало порушення водієм ОСОБА_2, який керував автомобілем марки «Форд Фокус» пункту 10.9 «Правил дорожнього руху України».

Доводи апеляційної скарги про відсутність доказів вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди не заслуговують на увагу з таких підстав.

Наявність або відсутність вини встановлюється на підставі доказів.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 4 Постанови «Про деякі питання застосування законодавства при вирішенні спорів по відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.02.2013 року, відсутність постанови (ухвали) або вироку суду про визнання особи винною у вчиненні ДТП не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому, відповідні документи, що стосуються ДТП є доказами, які повинні досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК.

Отже, виходячи з презумпції вини, встановленої ЦК України для зобов'язань з заподіяння шкоди, відповідач по справі повинен довести відсутність своєї вини в ДТП.

Разом з тим, в порушення ст.ст. 12, 81 ЦПК України в чинній редакції, жодних доказів в спростування своєї вини, відповідач суду першої інстанції не надав.

Таким чином, вина відповідача ОСОБА_2 у заподіянні ДТП, яка мала місце 22.07.2016 року, підтверджується європротоколом від 22.07.2016 року із заначеною схемою, з яким сторона погодилась та зауважень не мала, поясненнями свідка ОСОБА_3 та поясненнями самого відповідача наданими в судовому засіданні суду першої інстанції 09 червня 2017 року, що стверджується звукозаписом. В подальшому відповідач змінив свої покази.

Разом з тим, вбачається, що після проголошення судового рішення судом першої інстанції, відповідач 15 березня 2018 року звернувся із заявою до ТОВ «Судова незалежна експертиза України» щодо проведення автотехнічного експертного дослідження обставин та механізму дорожньо-транспортної пригоди.

06 червня 2018 року, в першому судовому засіданні суду апеляційної інстанції, відповідачем, в якості доказу відсутності його вини у вчиненні ДТП, надано висновок експертного дослідження ТОВ «Судова незалежна експертиза України» від 26.03.2018 року, який приєднаний до матеріалів справи за клопотанням ОСОБА_2

Проте, вказаний висновок не є належним та допустимим доказом відповідно до вимог ст.77,78 ЦПК України, оскільки одержаний після вирішення спору судом першої інстанції, тобто з порушенням порядку втановленого законом, а отже Апеляційним судом відхиляється.

Крім того, вбачається, що за клопотанням відповідача судом першої інстанції була призначена судова транспортно-трасологічна та автотехнічна експертиза у Волинському відділенні Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз, однак експертиза проведена не була, оскільки механізм розвитку дородньо-транспортної пригоди містить взаємовиключні обставини, а також інформації яка міститься в матеріалах справи не достатньо для відповіді на поставленні питання.(т.2 а.с.3)

Доводи в апеляційній скарзі те, що повідомлення про ДТП (європротокол) безпосередньо не підтверджує наявність вини одного із учасників ДТП також не можуть бути самостійною (безумовною) підставою для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки наявність такої вини ОСОБА_2 випливає на підставі оцінки всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.

Що стосується доводів відповідача проте що звіт оцінювача ОСОБА_4 проведений 11.08.2016 року не є належним доказом розміру спричиненої шкоди, то слід зазначити, що ОСОБА_2 будь-якими доказами розмір заподіяної шкоди не спростував.

Доводи апеляційної скарги відповідача на те, що він не повідомлявся про здійснення визначення вартості матеріального збитку, у зв'язку із чим був позбавлений можливості пред'явити свої заперечення та замовити незалежну автотоварознавчу експертизу, не беруться судом до уваги, оскільки відповідач належними і допустимими доказами не спростував вартість витрат на проведення відновлювального ремонту автомобіля ОСОБА_3 6, та не був позбавлений такої можливості під час судового розгляду, проте клопотання про призначення відповідної товарознавчої експертизи він не заявляв.

Посилання скаржника у апеляційній скарзі на те, що завдані збитки повинна відшкодувати страхова компанія, і саме до неї повинна звертатися потерпіла особа з вимогами про відшкодування шкоди, є необґрунтованими. Звернення до страховика із вимогою про відшкодування шкоди є правом потерпілого, а не його обов'язком. До того ж судом встановлено, що позивач скористався своїм правом потерпілої особи на звернення до страхової компанії за виплатою страхового відшкодування та отримала часткове відшкодування.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим судове рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, ст. 375, ст. 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Кузнецовського міського суду Рівненської області від 16 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 серпня 2018 року.

Головуючий :

Судді :