Провадження № 2/522/4068/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Приморський районний суд міста Одеси

у складі: головуючого судді Загороднюка В.І.

при секретарі Смоковій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про припинення іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, по котрому просив суд визнати іпотеку, встановлену іпотечним договором від 15.11.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3, такою, що припинена, стягнути судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує, щоіпотечним договором від 15.11.2006 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3 є таким, що не відповідає нормам діючого законодавства, та підлягає скасуванню.

Позивач у судове засідання не з'явився, надав заяву про слухання справи без його особистої участі, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідачаОСОБА_2 акціонерного товариства «УкрСиббанк» у судове засідання не з'явився, надав до суду заперечення на позовну заяву, відповідно до яких просили відмовити у задоволені позовних вимог оскільки позов не обґрунтований, позивачем плутаються процесуальні поняття.

Відповідач ОСОБА_3до судового засідання не з'явилася, про час, дату та місце судового засідання повідомлена належним чином у встановленому порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч. 1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Судом встановлено що, 15.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 956-11, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 100 000 доларів США зі сплатою 10,3 % річних, строком користування до 15.11.2027 року.

В забезпечення виконання зобовязань ОСОБА_3 за кредитним договором, 15.11.2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та мною був укладений договір поруки № 956-11.

15.11.2006 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого іпотекодавець передав в іпотеку банку квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

17.08.1991 року між позивачем та ОСОБА_3 був укладений шлюб. Таким чином, договір іпотеки від 15.11.2006 року був укладений ОСОБА_3 за час шлюбу.

ОСОБА_3 вказані грошові кошти використала на забезпечення сім'ї, покращення наших житлових умов - придбання квартири та виховання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, оскільки грошові кошти, отримані за кредитним договором були використані ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, це створило для позивача відповідні обовязки, які випливають як з кредитного договору, так і з договору іпотеки, який був укладений в забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_3, виходячи вищевикладеного вбачається, що укладені угоди створюють для позивача обов'язки, незважаючи на те, що договір укладався не ним, а ОСОБА_3

Відповідно до п. 1.2 договору іпотеки від 15.11.2006 року, іпотекою за цим договором забезпечуються вимоги іпотекодержателя за договором про надання споживчого кредиту № 956-11 від 15.11.2006 року.

Оскільки відповідно до умов договору іпотеки, в разі невиконання ОСОБА_3 забезпеченого іпотекою зобов'язання кредитор має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у вигляді квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, та враховуючи ту обставину, що фактично позивач є стороною договору іпотеки, це створює для нього зобов'язання.

Згідно ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1-3 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться.

Відповідно до положень ст.41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності.

Згідно п. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом

У відповідності до ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Спеціальним Законом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 р. № 1952-IV.

Стаття 2 названого Закону визначає державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, як офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону № 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме право власності на нерухоме майно.

Згідно статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Стаття 575 Цивільного кодексу України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Статтею 24 Закону України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV установлено, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що на сьогоднішній день судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виносилося, виконавчий напис нотаріуса не видавався, договір про задоволення вимог іпотекодержателя не укладався.

Відповідно до частини 1 статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Частиною 2 названої статті Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону.

За приписами частини 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Так, відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями статті першої Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою є вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленому Законом.

Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки. Зокрема, іпотека припиняється у разі:припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом.

Як було встановлено судом, ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до суду з позовною заявою про стягнення суми заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом та пені до позивача та ОСОБА_3 21.02.2014 року, тобто більше ніж 7 років після укладення кредитного договору, та згідно відомостей з сайту http://reyestr.court.gov.ua/Review/37966026 було ухвалене заочне рішення згідно з яким заборгованість за вищевказаним кредитним договором уже була стягнута.

За змістом ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі входить встановлення факту наявності права вимоги за кредитним договором, в якості забезпечення виконання яких було укладено спірний договір іпотеки.

Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Проте будь-яких доказів на підтвердження факту предявлення виконавчих листів у справі про стягнення заборгованості до виконання, суду надано не було.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що надані позивачем докази в своїй сукупності є достатніми та дають змогу суду дійти до висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 593, 598, 1281 ЦК України, ст. ст. 4, 5, 10, 18, 80, 89, 141, 259, 263-265, 273 ЦПК України,суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 акціонерного товариства «УкрСиббанк», ОСОБА_3 про припинення іпотеки - задовольнити.

Визнати іпотеку, встановлену іпотечним договором від 15.11.2006 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_3, такою, що припинена.

Стягнути в рівних частках з відповідачів ПАТ «УкрСиббанк» таОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в розмірі 487,20гривень (чотириста вісімдесят сім грн. 20 коп.).

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 08.11.2018 року.

Суддя В.І. Загороднюк

06 листопада 2018 року