Постанова

іменем України

14 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 730/68/16

провадження № 61-110св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_5,

відповідачі за первісним позовом: управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, Комунальний заклад «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради;

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 березня 2016 року, ухвалене судом у складі судді Затєєвої С. Д., і ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Острянського В. І., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_5 звернулася з позовом про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, утриманих із заробітної плати коштів, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і відшкодування моральної шкоди.

Мотивувала позов тим, що з 15 серпня 1988 року по 28 грудня 2015 року перебувала у трудових відносинах із комунальним закладом «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням окремих предметів та курсів» Чернігівської обласної ради (далі - КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат»), у тому числі з 1 лютого 2001 року по день звільнення - на посаді учителя математики.

Наказом управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації від 28 грудня 2015 року № 147-к і наказом КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» від 28 грудня 2015 року № 85 за заявою від 25 грудня 2015 року її звільнено на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, що підтверджується записами у трудовій книжці серії БТ-1 № 6859429, факт отримання якої при звільненні позивач не заперечувала. У заяві обґрунтовувала причини звільнення порушенням відповідачем законодавства про працю, що полягало у несвоєчасній виплаті винагороди за заміну уроків, утриманні коштів із заробітної плати, відмові у наданні матеріальної допомоги. Тому просила формулювати причину звільнення як «звільнена за власним бажанням у зв'язку з порушенням власником законодавства про працю, частина третя статті 38 КЗпП України», стягнути вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку в сумі 13 532 грн 61 коп., утримані із заробітної плати кошти в сумі 834 грн 69 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 грудня 2015 року по день фактичного розрахунку і відшкодувати моральну шкоду у сумі 2 596 грн.

Зазначала, що відповідно до довідки КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» від 19 січня 2016 року № 01-35/26 її посадовий оклад становив 2 596 грн, заробітна плата за жовтень 2015 року склала 4 426 грн 74 коп., за листопад 2015 року - 4 595 грн, середня заробітна плата за ці два місяці склала 4 510 грн 87 коп. На підставі наказу КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» від 26 вересня 2014 року № 219 їй виплачено винагороду у розмірі 50 відсотків від посадового окладу, а відповідно до наказу від 28 жовтня 2015 року № 262 - 72 відсотки від посадового окладу. На підтвердження строків і розміру виплати заробітної плати за вересень, жовтень, листопад і грудень 2015 року посилалась на виписку Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» від 5 лютого 2016 року із карткового рахунку № НОМЕР_1 (UAH), умови рахунку Salary_Stand.

Позовні вимоги обґрунтовувала також положеннями колективного договору, укладеного між адміністрацією та первинною профспілковою організацією профспілки працівників освіти і науки України Борзнянської загальноосвітньої школи-інтернату І-ІІІ ступенів на 2012-2015 роки, зареєстрованого управлінням праці та соціального захисту населення Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області 11 травня 2012 року за № 55, відповідно до пункту 6.1.17 якого відповідач зобов'язався забезпечити виплату педагогічним працівникам щорічної грошової винагороди за сумлінну працю, зразкове виконання службових обов'язків до Дня працівників освіти у розмірі одного посадового окладу (ставки заробітної плати) за наявності фінансування.

У зустрічному позові, поданому у лютому 2016 року управлінням освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, управління просило змінити формулювання підстави звільнення ОСОБА_5 на звільнення за власним бажанням за частиною першою статті 38 КЗпП України, визнаючи факт її звільнення на підставі частини третьої цієї статті, але посилаючись на відсутність порушення з боку роботодавця трудових прав ОСОБА_5, що викладено у листі КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» від 8 січня 2016 року № 01-35/6.

Ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 25 лютого 2016 року первісний і зустрічний позови об'єднані.

Рішенням Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 березня 2016 року позов ОСОБА_5 задоволено частково, відповідачів зобов'язано внести до наказів від 28 грудня 2015 року №№ 147-к, 85 зміни, доповнивши підставу звільнення ОСОБА_5 словами «у зв'язку з невиконанням законодавства про працю». Стягнено з КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» 13 532 грн 61 коп. вихідної допомоги із вирахуванням сум податків та обов'язкових платежів, 10 525 грн 20 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і 500 грн у відшкодування моральної шкоди. У іншій частині позовних вимог відмовлено. Зустрічний позов залишено без задоволення. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що відповідачі не заперечували щодо зазначеної у заяві ОСОБА_5 від 25 грудня 2015 року підстави звільнення за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) у зв'язку із порушенням роботодавцем трудового законодавства. Часткову відмову у позові суд мотивував пропуском позивачем ОСОБА_5 встановленого статтею 233 КЗпП України тримісячного строку для звернення із позовною вимогою про стягнення коштів, утриманих у квітні 2009 року та серпні 2014 року із її заробітної плати.

Рішення суду першої інстанції переглянуто апеляційним судом Чернігівської області за апеляційною скаргою управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, за наслідками якого постановлена ухвала від 25 травня 2016 року про залишення рішення суду першої інстанції без змін як такого, що відповідає вимогам закону і не спростовано доводами апеляційної скарги.

У поданій 14 червня 2016 року касаційній скарзі управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, відмовити ОСОБА_5 у позові і задовольнити зустрічний позов управління.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_5 пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк для звернення із позовом про зміну формулювання підстав звільнення, оскільки про наявність таких підстав (несвоєчасна оплата проведених додаткових уроків) вона дізналась у жовтні 2015 року. Судами неправильно застосовано статті 116, 117 КЗпП України, так як середній заробіток виплачується у випадку невиплати належних звільненому працівникові сум за відсутності спору про їх розмір, а із зустрічного позову управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації вбачається спір про належність таких сум до виплати і КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» не визнав факту порушення трудових прав ОСОБА_5

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 подано заперечення на касаційну скаргу, мотивовані тим, що суди попередніх інстанцій повністю дослідили обставини справи, встановили, що оплата проведених нею додаткових уроків була здійснена несвоєчасно і спір про виплату їй вихідної допомоги відсутній.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту шостого розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діє в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 36 КЗпП України однією з підстав припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника, зокрема, за частиною третьою статті 38 Кодексу у визначений працівником строк за його власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Судами попередніх інстанцій правильно встановлено, що відповідачі задовольнили заяву ОСОБА_5 від 25 грудня 2015 року про звільнення її за частиною третьою статті 38 КЗпП України з підстав невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, невиконання умов колективного договору.

Із наказом управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації від 28 грудня 2015 року № 147-к і наказом КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» від 28 грудня 2015 року № 85 про звільнення ОСОБА_5 ознайомлена 28 грудня 2015 року, позов про зміну формулювання підстави звільнення подала 25 січня 2016 року, тобто у межах встановленого частиною першою статті 233 КЗпП України строку. Тому касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про пропуск ОСОБА_5 строку для звернення із позовом.

За змістом статті 94 КЗпП України і статті 2 Закону України «Про оплату праці» у редакції Закону, що діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції, до заробітної плати належать винагорода за працю понад установлені норми, доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Статтею 105 КЗпП України передбачена доплата за виконання обов'язків тимчасово відсутнього працівника, яка належить до заробітної плати за змістом абзаців другого, п'ятого, шостого і восьмого підпункту 2.1 пункту 2 Рішення Конституційного Суду України у справі № 1 - 13/2013 за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_7 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці", відповідно до яких обсяг заробітної плати найманого працівника становлять винагорода за виконану роботу та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 Закону України «Про оплату праці», тобто, усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, із джерел, якими, згідно з частиною другою статті 4, частиною першою статті 13 Закону України «Про оплату праці» у редакції Закону, що діяла на час ухвалення рішення судом першої інстанції, для установ і організацій, що фінансуються з бюджету, є кошти, які виділяються з відповідних бюджетів, грантів, у межах бюджетних асигнувань. Враховуючи положення Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, вчасне прогнозування, планування і затвердження бюджетних асигнувань на оплату праці учителів КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» належить до компетенції відповідачів, які відповідальні за цей процес.

Частина друга статті 233 КЗпП України надає право працівнику у разі порушення законодавства про оплату праці звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Даючи офіційне тлумачення зазначеній нормі, Конституційний Суд України дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (абзац п'ятий підпункту 2.2 пункту 2 Рішення у справі № 1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013). Зважаючи на те, що заявником не оскаржено пропуск строку звернення до суду як підставу відмови судів попередніх інстанцій у задоволенні позову ОСОБА_5 у частині стягнення утриманих із заробітної плати коштів, касаційний суд не перевіряє вказані обставини.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 КЗпП України) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Встановивши, що вихідна допомога позивачеві на час розгляду справи не виплачена, суди попередніх інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про обов'язок КЗ ЧОР «Борзнянська спеціалізована школа-інтернат» виплатити ОСОБА_5 вихідну допомогу у зв'язку зі звільненням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю і колективного договору (частина третя статті 38 КЗпП України) і середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Доведеність порушення відповідачами трудових прав позивача стала підставою для стягнення на користь позивача 500 грн у відшкодуванні моральної шкоди.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, дали правильну оцінку зібраним у справі та дослідженими ними доказам, правильно застосовано норми матеріального права і з додержанням норм процесуального права ухвалили законні та обґрунтовані рішення, які доводами касаційної скарги не спростовані.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому суд залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу управління освіти і науки Чернігівської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 9 березня 2016 року і ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик