П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого-судді Соломахи Л.І.

суддів Будулуци М.С., Космачевської Т.В.

за участю:

секретаря судового засідання Марченко Я.О.

представника позивача - адвоката ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Бахмут Донецької області у залі судових засідань № 4 цивільну справу № 219/11841/17 за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання кредитного договору недійсним з апеляційною скаргою відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2018 року у складі судді Брежнева Олександра Альбертовича, -

В С Т А Н О В И В:

25 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний Банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк") про визнання кредитного договору недійсним.

Зазначала, що в лютому 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові банк посилається, що відповідно до договору № б/н від 26 квітня 2010 року, який складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, які викладені на офіційному веб - сайті відповідача, вона отримала кредит в розмірі 4 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк також посилається на те, що за умовами договору має право нараховувати відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому "Тарифами банку", які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік; що п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору за умови інформування про це позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг. З урахуванням викладеного банк у позові ставить питання про стягнення з неї заборгованості за кредитом, пенею та комісією, штрафів, а також заборгованості за процентами за користування кредитом, які за різні періоди нараховані за ставками 30%, 34,80% та 43,20%.

Згідно з п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг, доданих банком до вказаного позову, до обов'язків банку належить не рідше одного разу на місяць способом, вказаним у заяві, надавати Держателю виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам. При цьому заява із зазначенням способу надання виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам нею не оформлялась.

Отже, з наведених умов кредитного договору вбачається, що банку надано право односторонньої зміни цих умов, зокрема, зміни розміру процентів за користування кредитом та інших невід'ємних частин договору.

Оскільки визначення розміру, порядку нарахування та сплати процентів є істотними умовами кредитного договору, відповідно до ст. 10561 ЦК України, ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність", ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" процентна ставка не може збільшуватися Банком в односторонньому порядку.

Посилаючись на те, що положення договору про споживчий кредит, які містять умови про можливість зміни банком в односторонньому порядку процентної ставки, є несправедливими та нікчемними; що пред'явивши до неї позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, в тому числі й процентів за підвищеною в односторонньому порядку ставкою, банк вчинив дію, яка свідчить про невизнання ним нікчемності відповідних положень кредитного договору, що в свою чергу свідчить про наявність спору між сторонами в цій частині та зумовлює необхідність встановлення нікчемності правочину в судовому порядку; що кредитним договором передбачається можливість односторонньої зміни не тільки тарифів, а й інших невід'ємних частин договору, коло яких не визначається; що без включення до кредитного договору умови щодо процентної ставки, кредитний договір не міг бути укладеним, оскільки за нормами ст. 1054 ЦК кредитний договір має оплатний характер і відповідно умова про проценти є істотною умовою цього договору та підлягає погодженню сторонами при його укладенні, позивач ОСОБА_2 просила визнати недійсним кредитний договір № б/н від 26 квітня 2010 року, який складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, які викладені на офіційному веб - сайті ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 1-5).

Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що 26 квітня 2010 року позивач підписала анкету - заяву на отримання в ПАТ КБ "ПриватБанк" кредитної картки з лімітом 1 000 грн. (а.с.7).

З копії Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року, вбачається, що саме ними встановлюються усі важливі права та обов'язки, а саме: строки і порядок погашення по кредиту (кредитний ліміт) по кредитним карткам, суми штрафів у разі невиконання цього договору, які саме суми комісії стягуються з боржника, наслідки невиконання договору, нарахування процентів за користування кредитом та інші не менш важливіші питання щодо прав і обов'язків обох сторін. Умови та правила надання банківських послуг підписано лише головою правління банку Дубілетом О.В., тобто однією стороною правочину (а.с. 9-21).

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № б/н від 26 квітня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ "ПриватБанк", який складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, які викладені на офіційному веб - сайті ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 95-99).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що підписання Умов та правил надання банківських послуг лише головою правління банку Дубілетом О.В., тобто однією стороною правочину, суперечить вимогам частини 2 статті 207 ЦК України, згідно якої за загальними вимогами щодо письмової форми правочину правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Кредитний договір укладений з недодержанням письмової форми є нікчемним. ОСОБА_2 підписала анкету - заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 26 квітня 2010 року, в якій є єдина умова, яка притаманна договору, це бажаний кредитний ліміт - 1 000 грн. Будь-яких інших умов, в тому числі істотних, які притаманні договору, в анкеті - заяві не зазначено. Посилання відповідача на те, що в анкеті - заяві зазначено, що позивач згодна з тим, що підписана нею анкета - заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами становлять між нею та банком договір про надання банківських послуг, що позивач зазначила, що вона ознайомилася з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, суд не приймає. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджено лише підписом особи, який засвідчує не лише ознайомлення з документом, а й згоду з викладеними в документі умовами, обов'язками, наслідками невиконання зобов'язань, розмірами штрафних санкцій, розмірами та порядком нарахування процентів, правом банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту тощо. Зазначення в анкеті - заяві про розміщення вказаних документів на сайті банку додатково свідчить про те, що позивачу їх на ознайомлення при підписанні анкети - заяви та інших документів на оформлення картки не надавали. Наданий стороною позивача до справи витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить даних про час їх прийняття, що позбавляє суд можливості перевірити чи діяли саме ці Умови на час підписання позивачем анкети-заяви. Умови щодо нарахування процентів, штрафних санкцій позивач з банком не погоджувала, не підписувала, що свідчить про відсутність обов'язку їх сплати. Позивач користувалася кредитною карткою, відповідач в односторонньому порядку збільшив ліміт кредитування та процентну ставку. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій, що також є суттєвим порушенням діючого законодавства України, оскільки штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором суперечить положенням ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідач грубо порушує права позивача, а саме при домовленості двох сторін при укладанні кредитного договору відповідач в односторонньому порядку вирішував зміну їх цивільних прав та обов'язків, визначав порядок, спосіб та послідовність здійснення дій обох сторін щодо забезпечення зобов'язань обох, тобто усі ці дії відповідач без погодження з позивачем робив на власний розсуд та у порушення вимог статей 626, 628, 638 ЦК України та ст. 61 Конституції України, оскільки за загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору, а не одна сторона без погодження з іншою стороною.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач - ПАТ КБ "ПриватБанк" в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2018 р. та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не застосував до спірних правовідносин норми статей 6, 627, 628, 634 (договір приєднання), 638, частини 2 ст. 640, ст. 1067 (договір банківського рахунку), 1069 (кредитування рахунка) ЦК України, п. 4.18 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", Інструкцію про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній валюті, затверджену постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 року та дійшов помилкового висновку про те, що кредитний договір укладено в неналежній формі. При цьому суд не зазначив норму права, яка вимагає оформлення договору банківського рахунку у формі двостороннього правочину у вигляді окремого договору з обов'язковим підписанням його клієнтом разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифів, до яких клієнт приєднується і зобов'язується виконувати.

Позивач не спростувала, а навпаки підтвердила факт подання до банку підписаної 26 квітня 2010 року заяви, відкриття на її ім'я банківського рахунку у ПАТ КБ "Приватбанк", отримання платіжної картки та користування коштами на цьому рахунку, у тому числі коштами, наданими банком у кредит в межах встановленого кредитного ліміту.

Рішенням суду до договору банківського рахунку встановлено вимоги, які не передбачені законодавством (а.с. 105-108).

Позивач ОСОБА_2 копію апеляційної скарги згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримала 12 травня 2018 року (а.с. 126), її представник - адвокат ОСОБА_1 - 15 травня 2018 року (а.с. 120). Письмовий відзив на апеляційну скаргу не надано.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду представник відповідача - ПАТ КБ "ПриватБанк" не з'явився; про дату, час та місце розгляду справи 30 травня 2018 року відповідач повідомлений судовою повісткою - повідомленням, яка ним отримана 25 травня 2018 року (а.с. 130). Відповідач причини неявки представника у судове засідання не повідомив і відповідно до частини 3 ст. 131 ЦПК України вважається, що представник відповідача не з'явився у судове засідання без поважних причин. Його явка у судове засідання обов'язковою не визнавалася.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача, оскільки відповідно до частини 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Позивач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилася, з'явився її представник - адвокат ОСОБА_1, який діє на підставі ордера серія АА № 080682 від 16.01.2018 року (а.с. 132), проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача ПАТ КБ "ПриватБанк" підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Цим вимогам процесуального закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

З матеріалів справи встановлено, що 26 квітня 2010 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, згідно якої вона згодна з тим, що ця заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складають між нею та банком договір про надання банківських послуг. Крім того, в заяві зазначено, що вона ознайомлена та згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Вона зобов'язалася виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг та регулярно ознайомлюватися із їх змінами на сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Зазначене засвідчено підписом позивача (а.с. 7).

З матеріалів справи також встановлено, що позивач на підставі цієї анкети - заяви отримала кредитну карту "Універсальна", що нею не оспорюється, та користувалася нею до жовтня 2013 року (знімала готівку в банкоматі, розраховувалася за товари в магазинах, аптеках, сплачувала послуги мобільного зв'язку, поповнювала карту готівкою), що підтверджується випискою з карткового рахунку (а.с. 54-66).

Випискою з карткового рахунку підтверджується, що на кредитну карту 26 квітня 2010 року був встановлений кредитний ліміт 500,00 грн., який 23 серпня 2011 року збільшено до 4 300 грн. (а.с. 54-66).

Загальні правові підстави недійсності правочину визначені ст. 215 ЦК України, згідно частини 1 якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору 26.04.2010 року) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 1). Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5). Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6).

Відповідно до частин 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Звертаючись до суду з позовом про визнання кредитного договору недійсним, позивач посилалась на те, що він не відповідає вимогам частин 2, 3 ст. 10561 ЦК України, частині 2 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", частині 4 ст. 55 Закону України "Про банки та банківську діяльність", ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно яких розмір процентів за користування кредитом не може збільшуватися банком в односторонньому порядку. Проте п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни банком тарифів та інших невід'ємних частин договору за умови інформування про це позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що кредитний договір № б/н від 26.04.2010 року є нікчемним, оскільки укладений з порушенням письмової форми, Умови та правила надання банківських послуг підписані лише представником банку - головою правління Дубілетом О.В., позивачем вони не підписувалися і відповідно норми частини 2 ст. 207 ЦК України при його укладенні не дотримані.

З таким висновком суду погодитися не можливо.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору 26.04.2010 року) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору 26.04.2010 року) кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України (в редакції, яка діяла на час укладення оспорюваного договору 26.04.2010 року) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Тобто, письмову форму правочину законодавець пов'язує не лише з підписанням правочину обома сторонами, з чого виходив суд першої інстанції, а й з обміном сторонами документами, листами, телеграмами, в яких зафіксований його зміст.

Такими документами у цій справі є по-перше, документи банку - Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, які були надані позивачу для ознайомлення в письмовому вигляді, про що вона розписалася в анкеті - заяві від 26.04.2010 року (а.с. 7), по-друге, анкета-заява позивача від 26.04.2010 року, згідно якої вона згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому є договором приєднання. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Саме таким формуляром у цій справі і є Умови та правила надання банківських послуг та Тарифи банку, до яких, підписавши 26.04.2010 року анкету-заяву, приєдналася позивач ОСОБА_2 Тобто, між позивачем та банком фактично був укладений договір приєднання.

В преамбулі Умов та правил надання банківських послуг прямо зазначено, що ПАТ КБ "ПриватБанк" публічно пропонує невизначеному колу осіб можливість отримати банківські послуги, для чого публікує Умови та правила надання цих послуг (а.с. 9-21).

Відповідно до ст. 633 ЦК України ці Умови та правила надання банківських послуг є також публічним договором, в якому одна сторона - банк взяла на себе обов'язок здійснювати банківське обслуговування кожного, хто до неї звернеться.

Статті 633, 634 ЦК України не містять вимог про підписання позивачем саме формуляра, в якому встановлені умови договору для невизначеного кола осіб.

Суд першої інстанції зазначеного не врахував, не застосував до спірних правовідносин вимоги частини 1 ст. 207, статей 633, 634 ЦК України та дійшов помилкового висновку про недотримання сторонами письмової форми договору та відповідно про нікчемність договору.

Відповідно до частин 1 - 3 ст. 10561 ЦК України (в редакції Закону України від 12.12.2008 року № 661-VI із доповненнями, внесеними згідно із Законом України від 21.01.2010 року № 1822-VI, яка діяла на час укладення оспорюваного договору) розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку.

Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.

Відповідно до частини 2 ст. 6 Закону України від 12.07.2001 року № 2664-III "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (в редакції Закону України від 21.01.2010 року № 1822-VI) фінансовим установам забороняється в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки або інших платежів, передбачених кредитним договором або графіком погашення боргу, за винятком випадків, встановлених законом.

Частиною 4 ст. 55 Закону України від 07.12.2000 року № 2121-III "Про банки і банківську діяльність" банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, які затверджені наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256 та які додані позивачем до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог, встановлено, що банк має право здійснювати зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, крім зміни розміру надано кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менш, як за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримає повідомлення від клієнта про незгоду із змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну карту кредиту (кредитного ліміту) банк залишає за собою в односторонньому порядку, за власним рішенням банку та без попереднього повідомлення клієнта (а.с. 9-21).

Тобто, п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послугвстановлена не одностороння зміна банком умов договору, а погоджена сторонами процедура зміни договору відповідно до вимог статей 641 - 642 ЦК шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору, зокрема, розміру процентної ставки, інших умов обслуговування рахунків, яка передбачає: 1) повідомлення банком позичальника про підвищення процентної ставки; 2) дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора.

Погоджена сторонами у п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послугпроцедура зміни договору не суперечить ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 01.12.2005 року № 3161-IV станом на час укладення оспорюваного договору), згідно якої у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що про зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків банк зобов'язаний повідомити клієнта не менш, як за 7 днів до введення змін, тобто за більший строк, ніж встановлено ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Повідомлення про зміну процентної ставки у виписці по картрахунку згідно п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг є письмовим повідомленням.

Частиною 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції, яка діяла станом на 26.04.2010 року) було передбачено, що до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки (п. 4).

Посилаючись на цю норму права, позивач не зазначає в чому полягають дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, встановлені п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг, які узгоджуються із нормами статей 641 - 642 ЦК щодо права банку направити пропозицію щодо зміни умов договору та права позичальника прийняти або не прийняти адресовану йому пропозицію.

Посилання позивача на те, що пункт 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг щодо односторонньої зміни банком порядку процентної ставки є несправедливим і відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" має бути визнаний недійсним, апеляційний суд вважає необгрунтованими.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"(в редакції, яка діяла станом на 26.04.2010 року) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі (п. 11).

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: 1) такі положення також підлягають зміні; або 2) договір може бути визнаним недійсним у цілому.

Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.

Аналіз положень статті 18 Закону дає підстави дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві.

Вище апеляційний суд вже дійшов висновку, що тлумачення позивачем п. 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг як права банку в односторонньому порядку змінювати процентну ставку, є неправильним, що цей пункт Умов не надає банку право змінювати умови договору, в тому числі розмір процентної ставки, в односторонньому порядку.

Щодо посилання позивача на те, що до спірного договору не включено взагалі умови щодо процентної ставки, що така умова є істотною умовою кредитного договору, апеляційний суд зазначає:

Пунктом 2.1.1.2.1 Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що для надання послуг банк видає клієнту карту, вид якої визначений в Пам'ятці клієнта/Довідці про умови кредитування та заяві, підписанням якої клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг (а.с. 9-21).

Згідно анкети - заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, яка підписана позивачем 26.04.2010 року, зазначено, що Пам'ятка клієнта є невід'ємною частиною договору про надання банківських послуг.

До позовної заяви позивачем додана Довідка про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна. 55 днів пільгового періоду", згідно якої базова процентна ставка в місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) складає в гривні 2,5%, тобто 30% на рік. В цій же довідці зазначено, що позичальник має вносити щомісячний платіж (включаючи плату за використання кредитних коштів у звітному періоді) 7% від заборгованості, але не менш 50 грн. та не більше, ніж залишок заборгованості; строк внесення щомісячних платежів - до 25 числа місяця, який слідує за звітним (а.с. 8).

Про видачу позивачу саме платіжної карти кредитка "Універсальна" зазначено в підписаній нею анкеті-заяві від 26.04.2010 року (а.с. 7).

Отже, розмір процентів за користування кредитними коштами при укладенні договору сторонами було погоджено.

Підстави для застосування положень статей 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів", якими також мотивовано позов, відсутні, оскільки умови оспорюваного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки та права банку в односторонньому порядку змінювати умови договору не передбачають.

Посилання позивача на те, що кредитним договором передбачена можливість односторонньої зміни не лише тарифів, а й інших невід'ємних частин договору, коло яких не визначається, є необгрутованими.

Пункт 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг надає право банку здійснювати в визначеному цим пунктом порядку зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. Тобто, коло змін, які можуть бути запропоновані банком у визначеному цим пунктом порядку є чітко визначеним.

Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно підвищення банком процентної ставки з 01 вересня 2014 року та з 01 квітня 2015 року, тобто не в момент вчинення правочину, а через чотири роки після укладення договору, не впливає на висновки суду.

Додані позивачем до позовної заяви копія позовної заяви ПАТ КБ "ПриватБанк" від 08.02.2017 року до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 37 993,61 грн. (а.с. 22), розрахунок заборгованості за договором № б/н від 26.04.2010 року (а.с. 23-24), наданий відповідачем наказ про підвищення процентної ставки від 18.02.2015 року (а.с. 67-75) не стосуються предмету позову у цій справі, оскільки на момент укладення оспорюваного договору не існували. Чи здійснено підвищення банком процентної ставки з дотриманням умов, встановлених договором, має перевірити суд при розгляді справи про стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором, зокрема, за процентами, і в залежності від встановленого вирішити за якою процентною ставкою (за встановленою при видачі кредиту, чи за підвищеною процентною ставкою) мають стягуватися з позичальника проценти за користування кредитом, починаючи з 01 вересня 2014 року.

Доводи позивача про те, що банку надано право односторонньої зміни умов кредитного договору, зокрема, в частині зміни розміру відсотків за користування кредитом та інших невід'ємних частин договору, є необґрунтованими.

Будь-які інші умови договору, що суперечать актам цивільного законодавства, позивачем в позовній заяві не наведено.

Позивач посилається на те, що згідно з п. 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг до обов'язків банку належить не рідше одного разу на місяць способом, вказаним у заяві, надавати Держателю виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам. При цьому заява із зазначенням способу надання виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам нею не оформлялась.

Посилаючись на зазначену обставину, позивач не зазначає яким чином ця обставина впливає на дійсність договору та якому акту цивільного законодавства це суперечить.

В Умовах і правилах надання банківських послуг обов'язку банку надавати виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам кореспондує обов'язок клієнта отримувати виписки про стан картрахунку та про здійснені по ним операції (п. 1.1.2.2, п. 2.1.1.5.3).

Крім того, в п. 1.1.3.9 Умов зазначено, що при підключенні Держателя до системи INTERNET-banking (Приват 24) надання виписок здійснюється через цей комплекс; при підключенні клієнта до комплексу Mobile- banking Банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунків шляхом використання функції SMS - повідомлень (а.с. 9-21).

Отже, відсутність заяви позичальника про спосіб надання виписки про стан картрахунків та про вчинені за попередній місяць операції по картрахункам не порушує права позичальника, який не позбавлений можливості на виконання свого обов'язку отримувати виписки про стан картрахунку самостійно з урахуванням можливостей банку визначити спосіб їх отримання.

Доводи апеляційної скарги відповідача про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права є обгрунтованими.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Посилання в оскаржуваному рішенні суду на те, що п. 2.1.1.7.6. Умов, який передбачає сплату Банку штрафу при порушенні Клієнтом строків платежів, суперечить ст. 61 Конституції України, є таким, що виходить за межі заявлених позивачем вимог. Позивачем цей пункт Умов не оспорюється.

Відповідно до частини 6 ст. 367 ЦПК України в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Враховуючи зазначене та виходячи з заявлених позивачем вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про нікчемність кредитного договору внаслідок неправильного застосування норм матеріального прав.

Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 376 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2018 року підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Позивачем при зверненні до суду судовий збір не сплачувався. Відповідно до частини 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав.

З апеляційної скарги ПАТ КБ "ПриватБанк" сплачено судовий збір у розмірі 2 643,00 грн. (а.с. 104), які зараховані до спеціального фонду Державного бюджету (а.с. 113).

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк", відповідач має право на відшкодування понесених ним судових витрат по сплаті судового збору.

Проте позивач відповідно до частини 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" від сплати судового збору звільнена.

Згідно висновку, який зроблений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц, звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина 6.).

Оскільки апеляційний суд апеляційну скаргу ПАТ КБ "ПриватБанк" задовольнив, а позивач від сплати судового збору звільнена, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави.

Керуючись ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити.

Рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 02 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове.

Відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору № б/н від 26 квітня 2010 року, який складається із заяви, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифів банку, які викладені на офіційному веб - сайті ПАТ КБ "ПриватБанк".

Компенсувати Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "ПриватБанк" понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 643 (дві тисячі шістсот сорок три) гривні за рахунок держави.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: Л.І. Соломаха

М.С. Будулуца

Т.В. Космачевська

Повне судове рішення складено 31 травня 2018 року.

Головуючий суддя : Л.І. Соломаха