ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2018 року м. Харків

Справа № 642/677/18

Провадження № 22-ц/818/12/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

Учасники справи :

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»,

Відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні без повідомлення учасників справи цивільну справу

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» на рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 8 червня 2018 року, ухвалене суддею Євтіфієвим В.М.,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про солідарне стягнення боргу за договором кредиту,

в с т а н о в и в :

У лютому 2018 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість у розмірі 106058,52 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1762 грн..

Позов мотивований тим, що 12 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит (грошові кошти) в сумі 13547 дол. США з терміном повернення не пізніше 12 серпня 2015 року.

18 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено догові поруки №223052 відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань, що виникли з вищевказаного договору про надання споживчого кредиту №0.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №46 відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобі №0 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія». Станом на дату укладення договору факторингу заборгованість ОСОБА_1 перед новим кредитором становила 143731,64 грн., з яких 87326,72 грн. - сума простроченого основного боргу; 1426,36 грн. - сума нарахованих процентів; 54978,58 грн. - сума прострочених процентів.

Вказує, що рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26.01.2015 року по справі №642/10586/14-ц було задоволено позовну заяву ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 12.08.2008 року в розмірі 55839,31 грн., та судовий збір в розмірі 589,83 грн. Вказане рішення виконане відповідачами в порядку виконавчого провадження 07.02.2018 року шляхом зарахування на розрахунковий рахунок позивача заборгованості в сумі 56429,14 грн.

Вважає, що у нього є підстави для стягнення з відповідачів суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 87302,50 грн. (143731.64 грн. (сума боргу, право за якою переуступлена на користь ТОВ «Українська факторингова компанія») - 56429.14 грн. (сума заборгованості, стягнута за судовим рішенням від 26.01.2015 року, та фактично стягнута у процесі виконавчого провадження 07.02.2018 року).

Крім того стверджує, що з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних від простроченої суми заборгованості, що становлять 3236,17 грн. та сума збитків, завданих інфляцією у розмірі 15519,85 грн., тому загальна сума заборгованості становить 106058,52 грн.

У відзиві на позов представник ОСОБА_2 зазначала, що банк змінив кінцевий строк погашення кредиту, крім того, його вимоги щодо стягнення заборгованості були задоволенні рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.01.2015, яке було виконане в межах виконавчого провадження. Також, зазначає про застосування строків позовної давності та просила відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 8 червня 2018 року у задоволенні позову ТОВ «Українська факторингова компанія» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правова позиція позивача є хибною, оскільки письмовим повідомленням з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, інфляційні нарахування не можуть бути застосовані, адже договір укладений в іноземній валюті і на підставі викладеного не може бути застосовані вимоги ст.625 ЦК України, оскільки договір припинив свою дію у 2014 році.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ТОВ «Українська факторингова компанія» звернулося до суду з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення є незаконним та необґрунтованим, судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, порушено норми матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судовим рішенням від 26 січня 2015 року було задоволено вимоги кредитора лише про стягнення заборгованості станом на 21 листопада 2014 року, проте вказане рішення не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання нарахованих процентів.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить відмовити у її задоволенні та залишити рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування відзиву посилається на ті ж обставини, що і у відзиві на позов.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом встановлено, що 12 серпня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 0, за умовами якого позичальник отримав кредит (грошові кошти) в сумі 13547 дол. США з терміном повернення не пізніше 12 серпня 2015 року.

18 лютого 2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір поруки №223052 відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов'язань, що виникли з вищевказаного договору про надання споживчого кредиту №0.

Свої зобов'язання позивач виконав цілком і в обумовлений у договорі термін.

17 листопада 2016 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір факторингу №46 відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобі №0 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія».

Відповідач по справі свої зобов'язання щодо погашення суми заборгованості в установлені терміни не виконував, допускаючи прострочення платежів, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість.

Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26.01.2015 року по справі №642/10586/14-ц було задоволено позовну заяву ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 та стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 від 12.08.2008 року в розмірі - 3686,72 дол. США, що за курсом НБУ станом на 21.11.2014 року становить 55 839,31 коп., з яких 3386,88 дол. США - заборгованість по основному боргу (тілу кредиту), 299,84 дол. США - заборгованість по відсоткам, та судовий збір в розмірі 589,83 грн.

На підставі вказаного рішення суду від 26 січня 2015 року було видано виконавчі листи від 09.11.2015 та відкрите виконавче провадження, яке постановою від 18 жовтня 2017 року закінчене.

Згідно з постановою про закінчення виконавчого провадження від 18.10.2017 на рахунок обліку депозитних сум надійшли кошти достатні для погашення боргу, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження в повному обсязі.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про зміну банком кінцевого строку погашення кредиту виходячи з наступного.

Пунктом 6.1.2 Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №0 встановлено, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно п.1.2.2 договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення.

З вимог банку, направлених на адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вбачається, що АТ «УкрСиббанк» вимагає виконання ними своїх зобов'язань за кредитним договором, а саме сплати ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості по поверненню суми кредиту в повному обсязі, сплати нарахованих процентів, що разом становить 3809,60 дол. США (3386,88 дол. США - кредитна заборгованість, в тому числі прострочена заборгованість 1451,32 дол. США та 422,72 дол. США - прострочена заборгованість по процентам). Також, у вимогах зазначено, що у випадку непогашення прострочених грошових зобов'язань протягом 31 календарного дня, з дня отримання вимог, банк визнає термін повернення кредиту таким, що настав та вимагає від позичальника достроково повернення всієї суми кредиту та повної сплати за кредит з 12 календарного дня, з дати одержання цього повідомлення про дострокове повернення кредиту. При цьому, у разі неотримання вищевказаного повідомлення термін повернення кредиту вважається таким, що настав з 41 календарного дня з дати відправлення позивальнику повідомлення про дострокове повернення кредиту.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Визначення поняття зобов'язання міститься в частині першій статті 509 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинне виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції належним чином визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, якими вони регулюються. Установивши, що строк дії Кредитного договору сплинув, рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 26 січня 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за тілом кредиту, проценти за користування ним станом на 21 листопада 2014 року, а отже спір про заявлене банком право, а саме про стягнення заборгованості по Кредитному договору вже вирішено судом, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність у позивача права на повторне стягнення заборгованості за тілом кредиту, нарахування процентів у заявленому розмірі за користування кредитом після рішення суду та інфляційних втрат.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками та обставинами встановленими судом першої інстанції. Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором та інфляційних втрат згідно із ст.625 ЦК України та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Поряд з цим, суд першої інстанції припустився помилки відмовляючи у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних.

З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 26.01.2015 року стягнуто з відповідачів суму заборгованості за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу, 17 листопада 2016 року право грошової вимоги ПАТ «УкрСиббанк» до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перейшло до ТОВ «Українська факторингова компанія», зазначене рішення суду було виконане боржниками 7 лютого 2018 року, тобто рішення виконувалося 443 календарних дні.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання 3% річних. Тому, судова колегія вважає, що в цій частині на підставі ст.625 ЦК України позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Відповідно до вимог статті 192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом статті 524 ЦК України грошовим визнається зобов'язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Загальні положення виконання грошового зобов'язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У частині третій статті 533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Відповідно до пункту 30.1 статті 30 Закону України від 05 квітня 2001 року № 2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

При цьому правовий режим іноземної валюти на території України хоча і пов'язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше не виключає здійснення платежів в іноземній валюті.

Згідно із частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закону України «Про виконавче провадження») - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьомуЗаконі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, визначений цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Особливості звернення стягнення на кошти боржника в іноземній валюті та виконання рішень при обчисленні боргу в іноземній валюті визначені у статті 53 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до частини третьої вказаної статті у разі обчислення суми боргу в іноземній валюті державний виконавець у результаті виявлення у боржника коштів у відповідній валюті стягує ці кошти на валютний рахунок органу державної виконавчої служби для їх подальшого перерахування стягувачу. У разі виявлення коштів у гривнях чи іншій валюті державний виконавець за правилами, встановленими частинами першою і другою цієї статті, дає доручення про купівлю відповідної валюти та перерахування її на валютний рахунок органу державної виконавчої служби.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Перерахування стягувачеві суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18).

Ухвалюючи рішення про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованість, Ленінський районний суду м. Харкова визначив розмір цієї заборгованості в іноземній валюті з урахуванням курсу НБУ станом на 21.11.2014 року в еквіваленті у гривні.

З вимогами щодо правомірності дій головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського ВДВС м. Харків ГТТУЮ у Харківській області щодо закінчення виконавчого провадження позивач до суду не звертався.

Беручи до уваги суму заборгованості стягнутої судовим рішенням у розмірі 55839,31 грн., кількість днів виконання рішення, виходить, що сума 3% річних, які підлягають стягненню, становить 2033 грн. 16 коп.

З огляду на те, що рішення суду було ухвалене про стягнення боргу в іноземній валюті, суд першої інстанції правильно відмовив у стягненні інфляційних втрат.

На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позов заявлено на 106058,52 грн., задоволено на 2033,16 грн., що складає 1,9%. Судовий збір сплачено позивачем за подачу позову та апеляційної скарги на загальну суму 4405 грн. Отже, стягненню на користь позивача з відповідачів в рівних частках підлягає судовий збір в сумі 83,69 грн. (1,9 % від 4405 грн).

Керуючись ст. ст. 3, 10, 12, 13, 89, 351, 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 8 червня 2018 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення 3% річних.

Позов в цій частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) та ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» солідарно 3 % річних в сумі 2033 (дві тисячі тридцять три) грн 16 коп. та судовий збір в сумі 83 (вісімдесят три) грн 69 коп. в рівних частках з кожного по 41 грн.85 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. В силу ст.389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук

повний текст постанови

складено 10 грудня 2018 року