Справа № 183/6500/17
№ 2/183/1176/18
25 квітня 2018 року м. Новомосковськ
Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого: судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про:
усунення порушених права власника ОСОБА_1 шляхом визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком № 17 по вул. Павлоградська в с. Знаменівка Новомосковського району Дніпропетровської області,
позивач звернулася до суду з означеним позовом.
В обґрунтування позову з посиланням на ст.41 Конституції України, ст.ст.72, 150 ЖК України, ст.ст.382, 391, 405 ЦК України зазначає, що 05 червня 2010 року ОСОБА_1 вступив в зареєстрований шлюб з ОСОБА_2. Після реєстрації шлюбу позивач зареєстрував ОСОБА_2 у належному йому будинку № 17 по вул. Павлоградська в с. Знаменівка Новомосковського району Дніпропетровської області і вони стали проживати однією сімєю. В 2014 році сімейні відносини з відповідачем зіпсувались. Відповідач виїхала проживати в ІНФОРМАЦІЯ_1. 16 березня 2016 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано. Протягом 2015 року до 06 березня 2017 року в Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області розглядалась цивільна справа № 183/1686/16 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування витрат на будівництво будинку. Ухвалою суду позов залишено без розгляду за заявою ОСОБА_2 Вказує, що сторони не є членами однієї сімї. Протягом останніх років відповідач погрожувала життю та здоровю позивача. Згідно з довідкою від 05 вересня 2017 року № 2279, виданою Виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, але фактично не проживає з грудня 2015 року. Згідно з актом від 07 листопада 2017 року, складеного депутатом Знаменівської сільської ради ОСОБА_3, в присутності сусідів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_2 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 з грудня 2014 року по даний момент. При переїзді ОСОБА_2 забрала всі свої речі. Вважає, що відповідач втратила право користування житловим приміщенням в будинку № 17 по вул. Павлоградська в с. Знаменівка Новомосковського району Дніпропетровської області. Добровільно знятись з реєстрації ОСОБА_2 не бажає. Зазначаючи, що реєстрація відповідача у спірному будинку порушує його право власності звернувся з позовом до суду.
Представник позивача в судове засідання не зявилася, надавши заяву про підтримання вимог позову та про розгляд справи у її відсутність.
Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності, відзив на позов не надавала.
Позовна заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.
Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання без поважних причин та без повідомлення причин, не подав відзив, судом ухвалено провести заочний розгляд справи.
У зв'язку з неявкою всіх учасників справи в судове засідання, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Вивчивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.
Судом встановлено, що 05 червня 2010 року ОСОБА_1 вступив в шлюб з ОСОБА_2 /а.с.8/.
До реєстрації шлюбу 13 травня 2010 року, відповідача зареєстровано в ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.7/.
Також встановлено, що позивачу на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого 22 жовтня 2007 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою за р.№ 2-4167 належав житловий будинок, розташований за адресою: с.Знаменівка, вул. Павлоградська, 17. 22 січня 2016 року позивачем укладено договір довічного утримання з ОСОБА_6, за яким передав у власність ОСОБА_6 належний йому житловий будинок. Договір посвідчено нотаріально 22 січня 2016 року за р.№ 55. Право власності зареєстроване 22 січня 2016 року. Номер запису: 12981332.
16 березня 2016 року рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області шлюб між сторонами розірвано /а.с.9/.
У відповідності до довідки від 05 вересня 2017 року № 2279, виданої Виконавчим комітетом Знаменівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області /а.с.26/, ОСОБА_2 зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, але фактично не проживає з грудня 2015 року.
Згідно з актом від 07 листопада 2017 року, складеного депутатом Знаменівської сільської ради ОСОБА_3, в присутності сусідів: ОСОБА_4 та ОСОБА_5, ОСОБА_2 не проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3 з грудня 2014 року по даний момент. При переїзді ОСОБА_2 забрала всі свої речі та худобу /а.с.10/.
За таких обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виник спір з приводу наявності чи відсутності права відповідача користуватися спірним житловим приміщенням.
При вирішенні спору суд виходить з таких норм законодавства.
У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
За ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.
Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 321 ЦК України визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
За ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
У відповідності до п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, члени сімї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сімї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.
Також не підлягають до спірних правовідносин і положення ст.382 ЦК України, на яку вказує позивач, оскільки спір стосується житлового будинку, а не квартири.
Однак, відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Водночас, надані суду доказів свідчать про укладання позивачем договору довічного утримання, предметом якого є, окрім іншого спірний житловий будинок.
Так, за ст.744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Набувач стає власником майна, переданого йому за договором довічного утримання (догляду), відповідно до статті 334 цього Кодексу (ст.748 ЦК України).
За ст.334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Договором довічного утримання передбачено, що право власності на набутий житловий будинок виникає у набувача, яким є ОСОБА_6, з дня державної реєстрації цього договору (п.22).
За таких обставин, суд приходить до висновку, що відчуживши на користь ОСОБА_6 за договором довічного утримання належний йому будинок позивач перестав бути власником майна, а отже не є належним позивачем у справі за позовом про захист права власності, шляхом визнання особи втратившою право користування, обґрунтованим посиланням на норми ст.ст. 391, 405 ЦК України.
За таких обставин в задоволенні позову слід відмовити, оскільки наданими в справу доказами не підтверджується порушення прав позивача фактом наявності права відповідача на користування будинком.
Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд виходить з положень ст.141 ЦПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 281-282 ЦПК України, суд -
в задоволенні позову ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_5; зареєстрованого: ІНФОРМАЦІЯ_6; РНОКПП НОМЕР_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_7; зареєстрованої: ІНФОРМАЦІЯ_6; РНОКПП НОМЕР_2) відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Суддя Д.О. Парфьонов