ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/306/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.,

з участю представника позивача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Приватного підприємства «Алюміл-2000», ОСОБА_7, Хмельницького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області, третя особа - Державне підприємство «Сетам», про визнання бездіяльності неправомірною та відшкодування шкоди за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 серпня 2018 року,

встановив:

У жовтні 2017 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до Приватного підприємства «Алюміл-2000» (далі - ПП «Алюміл-2000»), ОСОБА_7, Хмельницького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області (далі - Відділ ДВС), третя особа - Державне підприємство «Сетам» (далі - ДП «Сетам»), про визнання бездіяльності неправомірною та відшкодування шкоди.

ОСОБА_6 зазначила, що в порядку здійснення виконавчого провадження №50167778 про стягнення з ПП «Алюміл-2000» заборгованості на суму 358 665 грн 41 коп. державним виконавцем Відділу ДВС звернуто стягнення на належний боржнику бетонно-розчинний вузол «ELBA-werk EMC-60». 14 березня 2017 року ДП «Сетам» провело електронні торги з реалізації цього майна, переможцем яких стала позивач. Вона придбала бетонно-розчинний вузол за 335 393 грн 10 коп. і перерахувала продавцю всі кошти за товар. При отриманні придбаного майна позивачем виявлено відсутність електричного обладнання з пультом керування на загальну суму 49 656 грн 10 коп., а вартість робіт на його відновлення складає 51 600 грн, отже, їй завдано майнової шкоди в розмірі 101 256 грн 10 коп. Крім того, позивач понесла 5 700 грн витрат на визначення розміру шкоди та зазнала моральних страждань. Шкоди позивачеві завдано внаслідок бездіяльності Відділу ДВС, який не забезпечив належне зберігання арештованого майна, та внаслідок неправомірних дій зберігача, ПП «Алюміл-2000» і його директора ОСОБА_7, а тому відповідно до ст.ст. 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України завдані їй збитки підлягають відшкодуванню солідарно за рахунок держави та зберігача майна.

У зв'язку з цим, ОСОБА_6 просила суд: визнати бездіяльність Відділу ДВС щодо примусового виконання наказу Господарського суду Хмельницької області №20/2088-10 від 31 січня 2011 року, що полягає у несвоєчасній перевірці технічного стану арештованого та переданого на збереження майна та у ненаправленні матеріалів до правоохоронних органів, подань про притягнення керівника боржника, зберігача до кримінальної відповідальності за неналежне збереження ввіреного майна, неправомірною; стягнути солідарно з Відділу ДВС (з державного бюджету України через Головне управління державної казначейської служби України у Хмельницькій області), ПП «Алюміл-2000» і ОСОБА_7 на свою користь 101 256 грн 10 коп. майнової шкоди, 100 000 грн моральної шкоди, 5 700 грн витрат на проведення дослідження електричного обладнання.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 серпня 2018 року в позові відмовлено.

Суд виходив з того, що ОСОБА_6 не довела заподіяння їй діями відповідачів майнової та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові про відшкодування 101 256 грн 10 коп. майнової шкоди та витрат на проведення дослідження електричного обладнання й ухвалити в цій частині вимог нове рішення про задоволення позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не дав належної оцінки доказам у справі та дійшов помилкового висновку про необґрунтованість позову.

Відділ ДВС подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначив, що позивач безпідставно об'єднала в одному провадженні вимоги про визнання бездіяльності державного виконавця неправомірною та відшкодування шкоди, а підставою для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду є склад цивільного правопорушення, разом із тим, ОСОБА_6 не довела заподіяння їй збитків неправомірними діями або бездіяльністю органу державної виконавчої служби.

ОСОБА_6 не оскаржує рішення суду про відмову в позові про визнання бездіяльності Відділу ДВС неправомірною та відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Встановлено, що 31 січня 2011 року Господарський суд Хмельницької області видав наказ №20/2088-10 про стягнення з ПП «Алюміл-2000» на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» 358 665 грн 41 коп. боргу за кредитним договором і 4 226 грн 24 коп. судових витрат. Цей наказ був пред'явлений стягувачем до Відділу ДВС для примусового виконання.

Постановою державного виконавця Арещенкової Н.М. від 12 лютого 2016 року відкрито виконавче провадження №50167778.

Державний виконавець постановою від 24 червня 2016 року наклала арешт на належний боржнику бетонно-розчинний вузол «ELBA-werk EMC-60», 1983 року випуску, що знаходився по АДРЕСА_1.

У той же день державний виконавець описала це майно, до складу якого входило 2 силоси, 2 шнеки, бетонозмішувач, кран-зірочка, пульт керування у неробочому стані, та передала його ОСОБА_7 (директор ПП «Алюміл-2000») на відповідальне зберігання.

14 березня 2017 року ДП «Сетам» провело електронні торги з реалізації бетонно-розчинного вузла, переможцем яких стала позивач. ОСОБА_6 придбала описане майно за 335 393 грн 10 коп. і перерахувала продавцю всі кошти за товар.

При передачі 30 березня 2017 року реалізованого майна позивачеві з'ясувалося, що електричний пульт керування бетонно-розчинним вузлом відсутній.

Постановою державного виконавця від 31 жовтня 2017 року наказ Господарського суду Хмельницької області №20/2088-10 від 31 січня 2011 року повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України від 2 червня 2016 року №1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон №1404-VІІІ).

Зазначені обставини визнані сторонами та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Ухвалюючи рішення у справі в частині вимог ОСОБА_6 про визнання бездіяльності Відділу ДВС неправомірною, суд виходив з того, що вона є цивільною.

Однак цей висновок суду не можна визнати законним.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом (ст. 20 ЦПК України).

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

За змістом указаних норм право на звернення зі скаргою та її розгляд в порядку цивільного судочинства пов'язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Статтею 339 ГПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Отже за загальним правилом, скарги на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця чи іншої особи органу державної виконавчої служби під час виконання рішення, ухваленого в порядку господарського судочинства, розглядаються господарським судом.

Відповідно до ст. 1 Закону №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Як передбачено ч. 1 ст. 74 Закону №1404-VIII, який є спеціальним законом по відношенню до вищевказаних процесуальних кодексів, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Виключення з цього правила встановлені у ч. 2 ст. 74 Закону №1404-VIII.

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що інші особи, якщо рішення, дії та бездіяльність державного виконавця порушують їх права або інтереси, мають право оскаржити ці рішення, дії та бездіяльність до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, визначеному процесуальним законом.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 фактично оскаржує бездіяльність державного виконавця, допущену, як на її думку, під час виконання рішення, ухваленого в порядку господарського судочинства.

Таким чином, розгляд цих вимог віднесено до компетенції господарського суду.

Дана обставина залишилася поза увагою суду першої інстанції, а тому ухвалене у справі рішення в частині вимог ОСОБА_6 про визнання бездіяльності Відділу ДВС неправомірною підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

При цьому суд апеляційної інстанції не обмежений доводами апеляційної скарги (ч. 2 ст. 377 ЦПК України).

В решті судом правильно з'ясовані фактичні обставини справи та дана їм належна оцінка, а його висновки підтверджуються матеріалами справи і ґрунтуються на нормах діючого законодавства.

Частинами 1 і 2 статті 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

В силу ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За змістом норм ст. 1166 ЦК України юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинний зв'язок між двома першими елементами і вина завдавача шкоди.

При цьому на потерпілого покладається обов'язок доведення факту заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір. У свою чергу, останній має довести відсутність своєї вини у завданні потерпілому шкоди.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно з ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як передбачено ч. 1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому з урахуванням положень п. 10 ч. 2 ст. 16, ст.ст. 21, 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

За положеннями ч. 2 ст. 7 Закону України від 2 червня 2016 року №1403-VІІІ «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державний виконавець є представником влади, діє від імені держави і перебуває під її захистом та уповноважений державою здійснювати діяльність з примусового виконання рішень у порядку, передбачено законом.

Частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою.

Проаналізувавши названі норми законодавства, можна зробити висновок, що в справах за позовами фізичних і юридичних осіб про відшкодування шкоди, заподіяної рішеннями, діями (бездіяльністю) державних виконавців відповідачами можуть бути відповідні відділи державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державного казначейства України. При цьому належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Згідно з ч. 1 ст. 1190 ЦК України особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим.

За змістом норм ст. 1190 ЦК України солідарну відповідальність перед потерпілими за завдані збитки несуть особи, які спільно заподіяли шкоду, тобто заподіяли неподільну шкоду взаємопов'язаними, сукупним діями, або діями з єдністю наміру.

Як передбачено ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

З матеріалів справи вбачається, що після того, як 24 червня 2016 року державний виконавець Арещенкова Н.М. наклала арешт на бетонно-розчинний вузол «ELBA-werk EMC-60», провела опис цього майна та передала його ОСОБА_7 на відповідальне зберігання, за невстановлених обставин зникла складова частина обладнання - електричний пульт керування.

Сторони не надали суду технічні характеристики пульту керування бетонно-розчинним вузлом, а тому суд позбавлений можливості з'ясувати, яке саме обладнання відсутнє.

Відповідальність за збереження описаного майна несе ОСОБА_7, разом із тим, у справі відсутні докази про те, що Відділ ДВС і ПП «Алюміл-2000» вчинили неправомірні дії або бездіяльність, які знаходяться у прямому причинному зв'язку з майновими втратами позивача. Також не доведено, що відповідачі завдали збитки ОСОБА_6 взаємопов'язаними, сукупним діями, або діями з єдністю наміру.

Обґрунтовуючи розмір заподіяної шкоди, ОСОБА_6 послалася на довідку Товариства з обмеженою відповідальністю «Палладіум-Інвестбуд» (а.с. 17-21), згідно якої вартість відсутнього електрообладнання з пультом керування, складової частини бетонно-змішувального вузла «ELBA-werk EMC-60» становить 49 656 грн 10 коп., а вартість робіт на його відновлення - 51 600 грн.

Ця довідка не завірена печаткою товариства та є сумнівною. До того ж, із її змісту неможливо встановити технічні характеристики та реальну вартість втраченого пульту керування бетонно-розчинним вузлом, а матеріали справи не містять достовірних відомостей про зникнення іншого електричного обладнання.

З акту опису й арешту майна від 24 червня 2016 року (а.с. 183-184) слідує, що державний виконавець звернув стягнення на бетонно-розчинний вузол, пульт керування яким знаходився у неробочому стані. У справі відсутні дані про причетність відповідачів до цієї несправності.

Разом із тим, довідка Товариства з обмеженою відповідальністю «Палладіум-Інвестбуд» (а.с. 17-21) визначає вартість монтажних і пусконалагоджувальних робіт (51 600 грн) для повного відновлення пошкодженого обладнання.

Показання свідка ОСОБА_10 та фотографічні зображення бетонно-розчинного вузла (а.с. 113-116) також не підтверджують розмір завданих позивачеві збитків.

Названі докази не можуть бути визнані належними та враховані судом.

Після роз'яснення судом першої інстанції сторонам права на вчинення процесуальних дій (ч. 5 ст. 12 ЦПК України) ОСОБА_6 не надала суду інших доказів, які обґрунтовують її вимоги.

Отже ОСОБА_6 не довела неправомірність дій Відділу ДВС і ПП «Алюміл-2000» у завданні їй шкоди, причинний зв'язок між неправомірною бездіяльністю відповідачів і несприятливими для неї наслідками та розмір завданих збитків.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що позов ОСОБА_6 в частині вимоги про відшкодування майнової шкоди не підлягає задоволенню.

Також у справі відсутні будь-які докази про те, що ОСОБА_6 понесла витрати на проведення дослідження електричного обладнання у розмірі 5 700 грн.

Посилання ОСОБА_6 на обґрунтованість позову суперечать фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

В цій частині рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Також апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Частиною 1 статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 4 ст. 656 ЦК України до договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.

В силу ст. 682 ЦК України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, що відповідає умові договору купівлі-продажу щодо комплектності. Якщо договором купівлі-продажу не встановлено умов щодо комплектності товару, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, комплектність якого визначається звичаями ділового обороту або іншими вимогами, що звичайно ставляться.

Як передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 684 ЦК України, у разі передання некомплектного товару покупець має право вимагати від продавця за своїм вибором: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) доукомплектування товару в розумний строк. Якщо продавець у розумний строк не доукомплектував товар, покупець має право за своїм вибором: вимагати заміни некомплектного товару на комплектний; 2) відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої грошової суми.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу продажу ОСОБА_6 некомплектного товару на публічних торгах, які проводились у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Не зважаючи на те, що спірні правовідносини ґрунтуються на неналежному виконанні продавцем умов договору купівлі-продажу, ОСОБА_6 заявила до відповідачів вимоги в межах деліктного зобов'язання.

При цьому позивач не позбавлена можливості в порядку, передбаченому статтею 684 ЦК України відмовитися від договору та вимагати від продавця повернення сплаченої грошової суми.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 377, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 серпня 2018 року про відмову в позові ОСОБА_6 про визнання бездіяльності Хмельницького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Хмельницькій області щодо примусового виконання наказу Господарського суду Хмельницької області №20/2088-10 від 31 січня 2011 року неправомірною скасувати. Провадження у справі в цій частині вимог закрити.

Повідомити заявника, що розгляд такої справи віднесено до господарської юрисдикції.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ Т.В. Спірідонова

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Продан Б.Г.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 34