Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 520/6648/15-ц

провадження № 61-4371св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укртелеком»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» на рішення апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Кравця Ю. І., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який надалі уточнив, до публічного акціонерного товариства «Укртелеком» (далі - ПАТ «Укртелеком») про поновлення його на роботі юрисконсультом I категорії та стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу з 14 квітня 2015 року по день поновлення його на роботі та моральної шкоди в сумі 30 000,00 грн.

Позов мотивовано тим, що він працював юрисконсультом I категорії в ПАТ «Укртелеком» з 18 березня 2013 року. 10 жовтня 2014 року наглядовою радою ПАТ «Укртелеком» було прийнято рішення про закриття (ліквідацію) філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком». 11 лютого 2015 року його було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). 14 квітня 2015 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників.

ОСОБА_1 вважає звільнення незаконним. Він погодився на переведення його на вакантні посади № 37 - посада юрисконсульта Одеської філії ПАТ «Укртелеком» та № 51, 52 - посади юрисконсульта та старшого юрисконсульта, але його не було переведено з невідомих причин. Також позивач вказує, що відповідач не надав йому повний перелік усіх вакантних посад в ПАТ «Укртелеком», а лише обмежився Одеською філією, чим порушив право позивача на вільний вибір посади, яка за кваліфікацією і оплатою має відповідати попередній. Крім того, позивач вказує на відсутність змін в організації виробництва, оскільки станом на 14 квітня 2015 року не відбулась ліквідація філії «Дирекції первинної мережі ПАТ «Укртелеком». ПАТ «Укртелеком» не додержано вимог частини третьої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

01 грудня 2015 року позивач подав заяву про залишення його вимог щодо стягнення з ПАТ «Укртелеком» моральної шкоди без розгляду, у іншій частині вимоги підтримав у повному обсязі.

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2015 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27 січня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ПАТ «Укртелеком» про стягнення моральної шкоди залишено без розгляду.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не дав згоду на переведення його на вакантну посаду, а в своїй заяві від 23 березня 2015 року позивач вказав декілька посад, на які він давав згоду на переведення, серед яких були посади, які виведено відповідно до наказу від 23 березня 2015 року № 199. З пропозицією про переведення на посаду старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення ОСОБА_1 був ознайомлений 10 квітня 2015 року, однак поставити підпис про ознайомлення , а також надати згоду на переведення відмовився.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді юрисконсульта I категорії ПАТ «Укртелеком». Стягнено з ПАТ «Укртелеком» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 квітня 2015 року по 14 квітня 2016 року в сумі 53 741,40 грн. Стягнуто з ПАТ «Укртелеком» у дохід держави судовий збір у сумі 537,41 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що ПАТ «Укртелеком» не виконалопокладений законом обов'язок ознайомити працівника ОСОБА_1, який вивільнюється, з усіма існуючими вакансіями на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі (філії) такий працівник працював, які б могли бути запропоновані позивачу, з урахуванням його кваліфікації, досвіду та освіти. При звільненні позивача з роботи на підставі п. 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідачем були допущені порушення вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

У травні 2016 року ПАТ «Укртелеком» подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року та залишити в силі рішення Київського районного суду міста Одеси від 01 грудня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач неодноразово відмовлявся від запропонованих вакансій саме в місті Одеса, але всупереч цьому просить поновити його на роботі із збереженням суттєвих умов праці, які існували при його звільненні, а саме із місцем розташування роботи в місті Одеса, що повністю суперечить його попереднім діям.

Відповідні вакансії, з якими письмово було ознайомлено ОСОБА_1, були надані з урахуванням вимог позивача щодо територіального розташування бажаного місця роботи.

Позивач не скористався своїм правом на ознайомлення з вакантними посадами та на працевлаштування, постійно відмовляючись від пропозиції з'явитись до адміністрації, у зв'язку з чим відповідачем не були порушені норми частини другої статті 40 та частини третьої статті 49-2 КЗпП України.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядається спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що 28 квітня 2011 року відповідно до наказу № 150-К ОСОБА_1 був прийнятий на посаду юрисконсульта I категорії відділу правового забезпечення філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» на час допологової та післяпологової відпустки ОСОБА_2

13 березня 2013 року відповідно до наказу № 200-К ОСОБА_1 звільнено з посади на підставі частини другої статті 36 КЗпП України по закінченню строку трудового договору, у зв'язку з виходом з відпустки постійного працівника ОСОБА_2 В цей же день, ОСОБА_1 прийнято на посаду юрисконсульта I категорії відділу правового забезпечення філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» на час відпустки ОСОБА_2 для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до моменту фактичного виходу останньої на роботу.

15 травня 2014 року ОСОБА_1 відповідно до наказу від 14 травня 2014 року № 575-к переведено на постійну посаду юрисконсульта 1 категорії відділу правового забезпечення філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком».

Відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України ОСОБА_1 надано письмове попередження від 06 лютого 2015 року № 302 про майбутнє звільнення із займаної посади 14 квітня 2015 року, з яким він був ознайомлений особисто 11 лютого 2015 року. В цей же день, був ознайомлений з переліком вакансій та надав згоду на розгляд його кандидатури, а саме юрисконсульта відділу правового забезпечення.

24 березня 2015 року керівництво ПАТ «Укртелеком» звернулось до первинної профспілкової організації, за результатами розгляду звернення, надано згоду на розірвання трудового договору з ОСОБА_1

14 квітня 2015 року наказом № 609-К про припинення трудового договору позивача звільнено з посади юрисконсульта першої категорії філії «Дирекція первинної мережі ПАТ «Укртелеком» у зв'язку із скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

За змістом частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанцій).

Апеляційний суд повно, всебічно і обʼєктивно перевірив доводи позивача та встановив, що 23 березня 2015 року ОСОБА_1 (до спливу 2-х місячного строку, передбаченого законом на вивільнення) письмово звернувся до роботодавця із заявою, де висловив згоду зайняти запропоновані йому вакантні посади старшого юрисконсульта відділу правового забезпечення Одеської філії ПАТ «Укртелеком» або юрисконсульта відділу правового забезпечення Одеської філії ПАТ «Укртелеком».

Апеляційний суд зробив правильний висновок про порушення прав позивача з боку роботодавця, оскільки власником не було виконано покладений на нього законом обов`язок ознайомити працівника ОСОБА_1, який вивільнюється, з всіма існуючими вакансіями на підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі (філії) такий працівник працював, які б могли бути запропоновані позивачу, з урахуванням його кваліфікації, досвіду та освіти.

У постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 вказано, що «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо».

Позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від вимоги про поновлення на роботі.

Суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про задоволення вимог в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене рішення суду апеляційної інстанції відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на правильність судових рішень не впливають.

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укртелеком» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 14 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило