Справа № 153/1209/17
Провадження № 22-ц/772/615/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Дзерин М. М.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 квітня 2018 рокуСправа № 153/1209/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

судді-доповідача: Оніщука В.В.

суддів: Медвецького С.К., Копаничук С.Г.,

за участю секретаря Ліннік Я.С.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_3,

відповідач: ТОВ «АМГ Миронівське»,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: відділ Головного управління Держгеокаастру в Ямпільському районі Вінницької області,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: реєстраційна служба Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Дзерина М.М. в приміщенні Ямпільського районного суду Вінницької області, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом до ТОВ «АМГ Миронівське», треті особи які не заявляють самостійних вимог: відділ в Ямпільському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, реєстраційна служба Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, про визнання додаткових договорів оренди недійсними та скасування їх державної реєстрації.

Позов мотивовано тим, що вона на підставі державних актів про право власності серії НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2 є власником земельних ділянок площею 2,1086 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_3 та площею 2,1179 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_4 відповідно, що розташовані на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області. Вказала, що 16 вересня 2007 року між нею та ТОВ «АМГ Миронівське» укладено договір оренди №541 щодо вказаних земельних ділянок строком на 10 років. Відповідно до ст.ст. 18 та 20 Закону України «Про оренду землі» в редакції від 01 січня 2007 року, договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації, тобто з 05 травня 2008 року, коли відомості про реєстрацію вказаного договору оренди були внесені до Вінницької регіональної філії «Центру ДЗК». Строк укладеного договору спливає 05 травня 2018 року, що відповідно до п. 37 цього договору є підставою для його припинення. Зазначила, що намірів продовжувати орендні правовідносини з відповідачем вона не має, про що свідчать подані нею 31 січня 2017 року заяви і саме під час передачі відповідачу вказаних заяв, вона дізналась про існування додаткових договорів від 24 лютого 2014 року до договору №541 від 16 вересня 2007 року, відповідно до яких пункт 8 первинного договору викладено в новій редакції, тобто строк дії договору змінено із 10 на 20 років, а також пунктом 9 змінено орендну плату. В позові зазначено, що в лютому 2014 року в ТОВ «АМГ Миронівське» вона отримувала кошти за належний їй майновий сертифікат, у зв'язку із чим їй було надано для підпису документ, як сказали працівники ТОВ «АМГ Миронівське» на підтвердження отримання коштів, в якому довіряючи своєму контрагенту та не перевіряючи зміст наданого їй документа, вона поставила свій підпис. Укладання додаткових договорів було вчинено без її волі, що є підставою для визнання їх недійсними. Відсутність у неї наміру на пролонгацію договору оренди підтверджується наявністю у неї інтересу передачі належних їй земельних ділянок своєму племіннику. Побічно відсутність у неї волі на укладення оспорюваних договорів підтверджується порушенням відповідачем порядку їх укладення: відповідач за 4 роки до закінчення дії первинного договору, без надання часу для ознайомлення, без узгодження умов, обманюючи щодо суті наданого для підпису документа, користуючись її довірливим ставленням, створив умови для укладення оспорюваних договорів, які є підставою для визнання їх недійсними. При цьому в дійсності їй на руки жодного додаткового договору не надавалося та під час підписання нею документа (додаткового договору) його зміст роз'яснено не було та його копію не було надано, а тому просила визнати недійсними додаткові угоди від 24 лютого 2014 року до договору оренди №541 від 16 вересня 2007 року щодо земельних ділянок: площею 2,1086 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_3 (державний акт про право власності серії НОМЕР_1); площею 2,1179 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером НОМЕР_4 (державний акт про право власності серії НОМЕР_2); скасувати державну реєстрацію вказаних додаткових угод.

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не підтверджено належними і допустимими доказами порушення відповідачем норм діючого законодавства, які могли б стати підставою для визнання додаткових угод до договору оренди земельної ділянки недійсними та їх скасування, не доведено у чому саме полягає порушення законних прав орендодавця.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, мотивовану тим, що висновки суду про не підтвердження факту введення в оману у формі замовчування дійсного змісту документу, який надавався працівниками відповідача на підпис, суперечать повідомлюваній свідками протилежній інформації, крім того проігноровано заяви, адресовані відповідачу, в яких повідомлено про те, що укладати новий чи пролонгувати існуючий договір вона наміру не має, а тому просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити, при цьому зроблено посилання на неповноту з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

У визначений судом термін відзив на апеляційну скаргу відповідачем не надано.

В судове засідання ОСОБА_3 та її представник не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Представник ТОВ «АМГ Миронівське» в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вказавши на її безпідставність та законність і обґрунтованість рішення суду.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки не повідомили, а тому згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Пунктом 8 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу (пункт 9 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України).

Суд, заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимогами ст. 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено і сторонами не оспорено, що відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,1086 га, розташованої на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до копії Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 2,1179 га, розташованої на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

16 вересня 2007 року між ТОВ «АМГ Миронівське» та ОСОБА_3 укладено договір оренди землі №541, відповідно до умов якого остання передала в оренду належні їй земельні ділянки, строком на 10 років.

Вказаний договір зареєстрований у Вінницькій регіональній філії «Центру ДЗК» 05 травня 2008 року за №44.

Із акта прийому-передачі від 16 вересня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 передала, а ТОВ «АМГ Миронівське» прийняло земельну ділянку площею 2,1086 га, розташовану на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області.

Із акта прийому-передачі від 16 вересня 2007 року вбачається, що ОСОБА_3 передала, а ТОВ «АМГ Миронівське» прийняло земельну ділянку площею 2,1179 га, розташовану на території Петрашівської сільської ради Ямпільського району Вінницької області.

З матеріалів справи видно, що 24 лютого 2014 року між ОСОБА_3 та ТОВ «АМГ Миронівське» укладено додаткові угоди до договору оренди землі №541 від 16 вересня 2007 року, відповідно до умов яких сторони дійшли згоди внести зміни у вказаний договір оренди землі, а саме: змінено нормативну грошову оцінку землі та змінено строк дії договору із 10 років на 20 років, а також змінено розмір орендної плати.

Вказані додаткові угоди 13 березня 2015 року зареєстровані реєстраційною службою Ямпільського районного управління юстиції у Вінницькій області, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Звернувшись в суд з позовом, ОСОБА_3 заявлено вимогу про визнання додаткових угод до договору оренди недійсними та скасування їх державної реєстрації.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено, що відповідач порушив норми чинного законодавства, які б стали підставою для визнання додаткових угод до договору оренди земельної ділянки недійсними та їх скасування.

Також, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що узгоджені сторонами та зазначені у договорі оренди землі №541 від 16 вересня 2007 року та додаткових угодах до договору оренди землі від 24 лютого 2014 року умови в повному обсязі містять перелік істотних умов, визначених у ст.15 ЗУ «Про оренду землі», при цьому додатковою угодою змінено лише певні істотні умови договору, зокрема термін дії та розмір орендної плати, а решта істотних умов залишились незмінними та регулюється основним договором з додатками, в тому числі розмір та місце розташування земельної ділянки.

Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що додаткові угоди від 24 лютого 2014 року до договору оренди земельної ділянки від 16 вересня 2007 року пройшли відповідну державну реєстрацію, при цьому впродовж тривалого часу, з моменту укладання договору оренди земельної ділянки та згодом із укладанням додаткових угод, позивач не оспорювала та не висловлювала своїх претензій з приводу недійсності зазначених правочинів та відповідно до умов договору оренди землі отримувала узгоджену сторонами орендну плату у розмірі, визначеному вказаним договором, а згодом і додатковими угодами.

Викладені в апеляційній скарзі посилання на те, що зі сторони працівників відповідача було вчинено обманні дії щодо спонукання до підписання додаткових угод до договору оренди землі, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки в своїй позовній заяві ОСОБА_3 вказала, що підписуючи оскаржувані додаткові угоди, прийняла їх за платіжний документ, не перевіряючи зміст даного документа.

Щодо викладених в апеляційній скарзі тверджень про те, що при укладенні додаткових угод до договору оренди землі порушено порядок їх укладення, то суд звертає увагу на те, що зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін, що передбачено положеннями ст. 30 Закону України «Про оренду землі».

Крім того, щодо посилань ОСОБА_3 на допущені судом першої інстанції порушення норм процесуального права, то дані посилання висновок суду не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Вимогами частин першої-третьої, п'ятої та шостої ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про оренду землі» зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Частиною 2 ст. 792 ЦК України визначено, що відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Відповідно до ч. 4 ст. 124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Статтею 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно положень статті 14 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладення оспорюваних додаткових угод до договору, договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, тобто ухвалене рішення відповідає матеріалам справи та вимогам закону і підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 15 січня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанова Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: /підпис/ В.В. Оніщук

Судді: /підпис/ С.К. Медвецький

/підпис/ С.Г .Копаничук

Згідно з оригіналом:

Суддя-доповідач В.В. Оніщук