ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2018 року

м.Суми

Справа №583/2909/17

Провадження № 22-ц/788/569/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Хвостика С.Г.(суддя-доповідач),

суддів Левченко Т.А., Собини О.І.,

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2018 року в складі судді Ковальової О.О., ухваленого у м. Охтирка, повний текст якого складений 30 січня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

23 жовтня 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус Охтирського міського нотаріального округу Лебедєва Лариса Миколаївна про визнання недійсною довіреності, виданої 09 серпня 2016 року від імені позивачки на ім'я відповідача, яка була посвідчена приватним нотаріусом, в частині визнання її безвідкличною.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсною з моменту видачі довіреність, видану 09 серпня 2016 року від імені ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_2, на ім'я ОСОБА_1, реєстраційний номер картки платника податків НОМЕР_1, посвідчену приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Лебедєвою Л.М. та зареєстровану у реєстрі за № 1159, в частині умови про її безвідкличність.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 640,00 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому, вказує, що суд належним чином не встановив наявності обставин, на які посилається позивач, як на підставу позовних вимог, не зазначив які саме вимоги закону не були дотримані при вчиненні спірного правочину, не взяв до уваги пояснень відповідача про відповідність спірної довіреності нормам цивільного законодавства, вільного волевиявлення позивача при вчиненні спірного правочину та, що останньою не надано до суду жодного доказу на підтвердження того, що вона помилялася щодо юридичного значення виданої довіреності та наслідків юридичної дії в частині умови її безвідкличності. Також представник відповідача вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції, як на підставу заперечень відповідача проти позову, на те, що 09 серпня 2016 року між сторонами було укладено договір позики на суму 60000 грн., що фактично є оплатою за оформлення довіреності на користування та розпорядженнями земельними ділянками, оскільки вказана інформація була зазначена додатково до відзиву на позовну заяву з метою з'ясування обставин справи. Не погоджується заявник апеляції і з висновком місцевого суду про те, що безвідклична довіреність може бути видана виключно у випадках, передбачених законом, і що вона не може залежати лише від волі довірителя.

З урахуванням викладеного, представник відповідача вважає, що нормами законодавства не встановлено заборони стосовно видачі безвідкличної довіреності, тому, керуючись принципом свободи договору, дійшов думки, що сторони досягли домовленості про надання відповідачу саме безвідкличної довіреності, яка жодним чином не порушує права та інтереси сторін, не суперечить нормам закону, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам тощо.

У свою чергу, представник позивача ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує на відсутність підстав для її задоволення. При цьому, представник позивача вважає необґрунтованими твердження в апеляційній скарзі про те, що у рішенні суду відсутні посилання на норму закону, якою встановлені вимоги щодо визнання довіреності недійсною в частині її безвідкличності, оскільки, на його думку, місцевий суд, як на підставу для задоволення позовних вимог, вірно послався на недотримання положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, а саме на те, що умова правочину щодо безвідкличності не відповідає вимогам цивільного законодавства України. Крім того, представник позивача зазначає, що посилання відповідача на укладення між сторонами договору позики, який фактично є оплатою за оформлення спірної довіреності на користування та розпорядження земельними ділянками, не має правового значення для спірних правовідносин. До того ж, посилається на те, що відповідач фактично не приховує факту укладення між сторонами фіктивного договору купівлі - продажу земельних ділянок, хоча відповідно до Закону України «Про внесення змін до розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України» на даний час заборонено купівлю - продаж земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 на праві власності належать земельні ділянки площею 2,90 га, які розташовані на території Кириківської сільської ради Великописарівського району Сумської області, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

09 серпня 2016 року ОСОБА_3 видала на ім'я ОСОБА_1 довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Охтирського міського нотаріального округу Сумської області Лебедєвою Л.М. (а.с. 3), відповідно до умов якої позивач уповноважила відповідача представляти її інтереси у всіх державних, громадських, господарських та інших установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх форми власності та галузевої належності з питань, що стосуються належних їй на праві приватної власності зазначених земельних ділянок. Також, відповідачу ОСОБА_1 було надано право від імені ОСОБА_3 користуватись, управляти, передавати в оренду, позичку (обміняти на земельні ділянки такого ж цільового призначення), а також після відміни та скасування мораторію на продаж земельних ділянок товарного сільськогосподарського виробництва продавати земельні ділянки на розсуд уповноваженого. Довіреність видана строком на сорок дев'ять років, дійсна до 09 серпня 2065 року і є безвідкличною (а.с. 3).

Розглядаючи позовні вимоги ОСОБА_3, суд першої інстанції вважав, що умова спірної довіреності про її безвідкличність не відповідає вимогам цивільного законодавства України, тому визнав її недійсною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, оскільки він відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України, є підставою недійсності правочину, як зазначено у частині першій статті 215 ЦК України, зокрема, у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9, роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За змістом ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Частинами 1, 4 статті 249 ЦК України встановлено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Законом може бути встановлено право особи видавати безвідкличні довіреності на певний час. Безвідклична довіреність з корпоративних прав видається відповідно до закону, що регулює діяльність відповідних господарських товариств.

З огляду на викладене, законодавець передбачив, що безвідклична довіреність видається лише тоді, коли це прямо передбачено відповідним законом і не відносить право видачі такої довіреності особі, яка видає довіреність.

Згідно з чинним законодавством видача безвідкличних довіреностей передбачена лише ч. 3 ст. 10 Закону України «Про фінансово кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», а саме: забудовник на час дії договору доручення з відкладальними умовами має право надавати безвідкличну довіреність управителю на право делегування третім особам функцій забудовника у разі порушення останнім умов договору з управителем.

Враховуючи те, що законом не передбачено видавати довіреність на представництво інтересів власника земельної ділянки за цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва уповноваженою особою перед третіми особами, тому положення оскаржуваної довіреності про її безвідкличність суперечать приписам ст. 249 ЦК України.

Посилання в апеляційній скарзі на свободу договору колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки посвідчення безвідкличної довіреності можливе лише у випадках, коле це право безпосередньо передбачено законом. При цьому, особа позбавлена можливості вільно обирати вид довіреності - відклична вона або безвідклична.

Доводи в апеляційній скарзі про те, що суд належним чином не з'ясував обставин справи та неправильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального права не знайшли свого підтвердження. Разом з тим, відповідачем не наведено жодного нормативного акта, який би надавав право видавати безвідкличну довіреність на представництво інтересів особи та на право розпорядження її нерухомим майном у вигляді земельних ділянок для товарного виробництва.

Твердження в апеляційній скарзі про безпідставне посилання місцевого суду на ту обставину, що 09 серпня 2016 року між сторонами було укладено договір позики на суму 60000 грн., що фактично є оплатою за оформлення довіреності на користування та розпорядженнями земельними ділянками, не має правового значення для вирішення даної справи та не є підставою для задоволення апеляційної скарги.

Таким чином, не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі представника відповідача на недоведеність позовних вимог ОСОБА_3, оскільки обставини щодо порушення прав останньої в будь-який час скасувати спірну довіреність, що гарантовано ст. 249 ЦК України, знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

Отже, враховуючи те, що зміст довіреності в частині визнання її безвідкличною суперечить вимогам чинного цивільного законодавства, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для визнання даної довіреності в частині умови про її безвідкличність недійсною.

Інші доводи апеляційної скарги висновків місцевого суду також не спростовують і не містять посилань на такі порушення, які б слугували підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до вимог 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, коли суд першої інстанції повно і всебічно з'ясував обставини справи і дав їм належну оцінку, тому оскаржуване рішення є законним і обґрунтованим, так як відповідає нормам матеріального і процесуального права, отже, апеляційну скаргу необхідно відхилити.

Крім того, 06 квітня 2018 року представник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_5 звернувся до апеляційного суду із заявою про розподіл витрат на правничу допомогу.

Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У пп. 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» ) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Витрати на правову допомогу стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Із матеріалів справи вбачається, що адвокат ОСОБА_5 представляв інтереси позивача ОСОБА_3 в апеляційному суді на підставі договору № 8 про надання правової (правничої) допомоги від 23 березня 2018 року. Згідно з детальним описом робіт (наданих послуг) представником позивача було виконано наступні дії з надання правової допомоги: отримання апеляційної скарги, аналітичне ознайомлення з нею (вивчення, перевірка на відповідність чинному законодавству України), додатків, копії рішення Охтирського міськрайонного суду, аналіз чинного законодавства та судової практики з даних правовідносин, надання усної юридичної консультації позивачу, складання відзиву на апеляційну скаргу. Всього адвокатом попередньо використано 2 години (зворот а.с. 103).

Витрати позивача на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. підтверджуються розрахунковою квитанцією (а.с. 101).

Таким чином, з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони, а також того, що за заявою адвоката ОСОБА_5 розгляд справи в апеляційному суді відбувся без участі позивача та її представника, колегія суддів вважає, що є достатнім стягнути на користь позивача 700 грн. понесених нею витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 137, 141, 374 ч.1 п. 1; 375; 381; 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 22 січня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 700 грн. в рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

О.І. Собина