Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 485/1042/16-ц

провадження № 61-21212св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня

2016 року у складі судді Бондаренко С. В. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Крамаренко Т. В.,

Кушнірової Т. Б., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто») про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 05 липня 2016 року між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладений договір фінансового лізингу № 004916 за умовами якого товариство взяло на себе зобов'язання придбати та передати транспортний засіб, а саме трактор марки «Беларус - 892», а вона до отримання предмета лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі. У той же день за договором фінансового лізингу нею сплачений адміністративний платіж у сумі 49 800,00 грн.

У зв'язку з невиконанням ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» умов договору, на адресу відповідача нею було надіслано заяву про розірвання договору та повернення сплачених коштів, проте відповідач відмовився повернути сплачені кошти у розмірі 49 800,00 грн, посилаючись на те, що вказана сума є адміністративним платежем і за умовами договору поверненню не підлягає.

Вважає, що умови договору порушують положення Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є підставою для визнання такого договору недійсним. До того ж навіть після підписання договору її введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, що завдало їй шкоди як споживачу.

Крім того, відповідачем не обґрунтовано співмірність розміру адміністративного платежу в сумі 49 800,00 грн із витратами понесеними на укладання та обслуговування договору та вартості виконаної послуги у розумінні статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг». Також на момент укладення договору не було остаточно визначено вартість предмета лізингу та погоджено графіку сплати лізингових платежів.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просила визнати недійсний договір фінансового лізингу № 004916, укладений між нею та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 05 липня 2016 року та стягнути з останнього на її користь 49 800,00 грн.

Заочним рішенням Снігурівського районного суду Миколаївської області

від 27 вересня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним пункт 12.1 договору фінансового лізингу № 004916 від 05 липня 2016 року. Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на користь ОСОБА_3 49 800,00 грн адміністративного платежу. У задоволені решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідачем допущені порушення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 3, 638 ЦК України, статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», що є підставою для визнання пункту 12.1 вказаного договору недійсним та стягнення сплачених коштів.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відхилено. Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, що умови договору є несправедливими та зазначив, що суд не взяв до уваги відсутність ліцензії у відповідача для здійснення фінансової діяльності, а також нотаріального посвідчення договору, однак з урахуванням меж апеляційної скарги, рішення суду підлягає залишенню без змін.

У січні 2017 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області

від 27 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області

від 21 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано факту, що сторони в належній формі досягли згоди та погодили між собою певні умови договору, а отже, зобов'язані належним чином виконувати їх, саме у тому вигляді, в якому вони погоджені. Крім того, судом першої інстанції неправильно застосовано норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме не встановлено, у чому полягає несправедливість окремих положень договору фінансового лізингу. Також зазначило, що Законом України «Про фінансовий лізинг» не встановлено обов'язкового нотаріального посвідчення правочинів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 січня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 24 квітня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто».

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 05 липня 2016 року у простій письмовій формі між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та ОСОБА_3 укладений договір фінансового лізингу № 004916, за яким ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» зобов'язалось придбати та передати ОСОБА_3 транспортний засіб - трактор «Беларус-892», а остання до отримання предмета лізингу сплатити передбачені договором платежі, прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до пункту 4.1 лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізингодержателю не пізніше 30 (тридцять) робочих днів із дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплати різниці до вже сплаченого платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 цього договору, з урахуванням умов викладених у пункті 1.7 статті 1 цього договору.

Адміністративний платіж - це погоджений відсоток від вартості предмета лізингу у розмірі 10 %, які лізингоодержувач сплачує на користь лізингодавця після укладення договору за його організацію та супроводження протягом терміну дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір адміністративного платежу зазначено у додатку № 1 до цього договору. Адміністративний платіж входить до складу обов'язкових лізингових платежів, які лізингоодержувач зобов'язаний сплатити до моменту отримання предмета лізингу (пункт 9.1 договору).

Пунктом 12.1 договору встановлено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати цей договір за власним бажанням, про що повинен повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору, шляхом направлення рекомендованого листа на адресу лізингодавця та надати реквізити особистого банківського рахунку для здійснення такого повернення. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60 % від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40 % лізингодавець утримує як штраф за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж у такому випадку поверненню не підлягає.

На виконання умов договору, того ж дня ОСОБА_3 сплатила на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» 49 800,00 грн із призначенням платежу «Адміністративний платіж згідно з договором фінансового лізингу № 004916».

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов договору, ОСОБА_3 21 липня

2016 року звернулася до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» із заявою про розірвання договору та повернення сплачених за ним коштів. 29 липня 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» на адресу позивача направило лист, у якому повідомило про розірвання договору фінансового лізингу № 004916 із 21 липня

2016 року, проте повертати сплачені кошти у розмірі 49 800,00 грн відмовилось із посиланням на пункт 12.1 договору, згідно з яким адміністративний платіж не повертається.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що пункт 12.1 договору є несправедливою умовою, оскільки вона порушує принцип добросовісності, встановлений пунктом 6 частини першої статті 3, частини третьої статті 509 ЦК України. В іншій частині суд вважав, що позивач була належним чином ознайомлена із текстом договору, погодилася на його умови в момент укладення та добровільно підписала його.

Однак із вказаними висновками судів як першої, так і апеляційної інстанції не можна погодитися виходячи з наступного.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

За частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних із лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 цього Закону).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Із матеріалів справи вбачається, що у ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відсутня ліцензія для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів

від фізичних осіб та договір фінансового лізингу від 05 липня 2016 року № 004916 нотаріально не посвідчений.

З огляду на зазначене, у справі, яка переглядається, Верховний Суд приходить до висновку про недійсність (нікчемність) договору фінансового лізингу у зв'язку із недотриманням сторонами вимог чинного законодавства України щодо його нотаріального посвідчення та у зв'язку із відсутністю у ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» відповідного дозволу (ліцензії) на здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб.

До такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у своїх постановах від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1551цс16 та від 22 листопада 2017 року у справі № 6-428цс17.

Оскільки оспорюваний договір фінансового лізингу укладено у простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, як того вимагають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Зазначений договір є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом із усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов у частині визнання несправедливим пункту 12.1 договору, не врахував, що підписаний сторонами договір у цілому є нікчемним, а отже, до спірних правовідносин застосовуються наслідки недійсності нікчемного правочину, тому суд не може визнати недійсним окремий пункт договору який є в цілому нікчемним.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому.

Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваногоправочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно з положеннями статей 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положень частини четвертої статті 12 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішень судів першої й апеляційної інстанцій у частині визнання недійсним пункту 12.1 договору фінансового лізингу, оскільки правочин у цілому є нікчемним, тобто такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом із усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань, що в ньому закріплені.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню в частині визнання пункту 12.1 договору недійсним з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» задовольнити частково.

Заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2016 року скасувати в частині визнання недійсним пункту 12.1 договору та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» про визнання договору недійсним відмовити.

В іншій частині заочне рішення Снігурівського районного суду Миколаївської області від 27 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області

від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик