РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року с. Велика Білозерка

Великобілозерський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Рогоза А.Ю.

при секретарі Сиротюк Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в с. Велика Білозерка цивільну справу за позовом Органу опіки та піклування - Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

Орган опіки та піклування - Великобілозерська районна державна адміністрація Запорізької області звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав, в якій зазначає, що відповідач є батьком дитини ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з 20.03.2018 року перебуває на обліку служби у справах дітей Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області як дитина, яка залишилася без батьківського піклування. Підставою для взяття дитини на облік стала смерть її матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6. ОСОБА_1 категорично відмовляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої доньки, яка тимчасово влаштована в сім»ю її тітки - ОСОБА_4 З метою забезпечення реалізації права ОСОБА_2 на виховання в сім»ї, влаштування до якої можливе у разі наявності статусу дитини-сироти або дитини позбавленої батьківського піклування, позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою суду від 04 травня 2018 року було відкрито провадження у справі, а 22 травня 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, пояснивши, крім викладеного у позові, що відповідач категорично відмовляється від виконання батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_2

Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки не повідомив, у встановлений ухвалою строк відзив на позовну заяву або зустрічний позов не подав.

За наявності умов визначених ч.1 ст.280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 повідомила суду, що вона є рідною тіткою неповнолітній ОСОБА_2, яка на теперішній час проживає в її родині, оскільки її мати - ОСОБА_3 померла. Батько дівчинки від народження її життям не цікавився, з родиною не проживав, матеріальної допомоги ніколи не надавав, дитину не відвідував.

Вислухавши пояснення представника позивача і свідка, дослідивши надані письмові докази, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_2, яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження від 01.02.2003 р. (а.с.3-4).

З інформації ДНЗ «Великобілозерський професійний аграрний ліцей» від 16.03.2018 № 85/01-18 та 05.04.2018 року № 116/01-18 вбачається, що ОСОБА_2 навчається в ліцеї з 01.09.2017 року за професією «кухар», вихованням дівчинки займалася мама - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6, зі слів дівчини батька в неї немає, він ніколи з ними не проживав. За період навчання ОСОБА_2 у ліцеї батько участі у вихованні дитини не приймав, батьківські збори жодного разу не відвідував (а.с.8-9).

20.03.2018 року начальником служби у справах дітей Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області Трошиною Н.І. з ОСОБА_1 проводилась бесіда, під час якої він повідомив, що не вважає ОСОБА_2 своєю донькою, оскільки на час її народження проживав зі своєю співмешканкою ОСОБА_7, а з матір'ю дівчинки - ОСОБА_3 ніяких стосунків не підтримував, спільного господарства не вів (а.с.10).

06.04.2018 року службою у справах дітей Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області складено висновок № 01-24/164 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 у відношенні доньки ОСОБА_2 (а.с.13).

Таким чином, встановлені обставини ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків.

Згідно з ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Частиною 4 ст. 155 СК передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За ч. 1 ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У статті 11 зазначеного Закону вказано, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

З урахуванням встановлених судом обставин справи, суд дійшов висновку, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню та вихованню своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_2, забезпеченню її всебічного розвитку. Зокрема, про це свідчать ті обставини, що тривалий час він не відвідує дитину і взагалі не цікавиться її станом здоров'я, не надає матеріальної допомоги на її утримання, не бажає спілкуватися та підтримувати родинні стосунки, що свідчить про абсолютну байдужість відповідача до долі неповнолітньої дитини.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 і ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

За змістом принципів 2, 4, 6, 7 Декларації прав дитини від 20.11.1959 дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, що дадуть їй змогу розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та соціально, здоровим і нормальним шляхом. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто несе відповідальність за її освіту і навчання; насамперед таку відповідальність несуть її батьки. Суспільство та органи публічної влади повинні докладати зусиль для сприяння реалізації зазначеного права.

Відповідно до ч.7, 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-ХII(789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції передбачено, що забезпечується те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Згідно з п.п. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За таких обставин, оскільки судом достовірно встановлено, що ОСОБА_1 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, оскільки жодним чином не піклується про фізичний і духовний розвиток неповнолітньої доньки, не спілкується з нею та не виявляє будь-якого інтересу до її внутрішнього світу, не дбає про стан її здоров'я та навіть не цікавиться нею, суд вважає за необхідне позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини ОСОБА_2.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки рішення по справі ухвалено на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору, то судовий збір по справі підлягає стягненню з відповідача.

З урахуванням викладеного та керуючись ст.ст. 4-5, 10, 12-13, 81, 89, 133, 141, 259, 263-265, 273, 274-275,279-284, 352, 354 ЦПК України, ст.ст. 7, 150, 152, 155, 164 СК України суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги Органу опіки та піклування - Великобілозерської районної державної адміністрації Запорізької області до ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2) батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2) на користь держави судовий збір у розмірі 1762,00 грн. (одна тисяча сімсот шістдесят дві гривні 00 копійок).

Вступна та резолютивна частини рішення постановлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 30 травня 2018 р.

Повне судове рішення складене 31 травня 2018 р.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя: А.Ю.Рогоза