Справа №461/6822/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року Галицький районний суд міста Львова в складі:

головуючого судді Стрельбицького В.В.,

за участю секретаря Скаба В.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про зняття особи з реєстрації,

встановив:

Позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просить усунути перешкоди в користуванні квартирою, за адресою: м. Львів, вул. Котлярська, 12/5, яка належить їй як співвласнику, шляхом зняття з реєстрації з місця проживання ОСОБА_3, визнавши відповідача таким, що втратив право користування житлом.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що позивач, разом зі своїм сином ОСОБА_4 є співласником квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. У даній квартирі також зареєстрований, її онук ОСОБА_3 Однак, впродовж тривалого часу відповідач за вказаною адресою реєстрації не проживає. Позивач вказує, що за час проживання в одній квартирі вона часто піддавалася образам зі сторони відповідача, комунальні витрати ним не сплачувалися, позивачу завдавало незручностей аморальний спосіб життя відповідача. Також, відповідач декілька разів оформляв кредитні договори, зазначаючи в них без згоди співвласників адресу місця реєстрації. Зазначає, що вказані дії відповідача обмежують її, як власника квартири у праві розпорядження належним їй на праві власності майном.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, з мотивів, наведених у ньому. Просить позов задоволити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошенням, в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є співвласником квартири АДРЕСА_2. Відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру, виданого Виконкомом Львівської міської ради народних депутатів 11 січня 1977 року № 49556 /а.с.6/, квартира належить на праві спільної власності позивачу ОСОБА_2 та її сину ОСОБА_4.

Як видно з довідки з місця проживання, виданої ЛКП «Центральне» від 26.02.2018 року № 2481 /а.с.5/, в квартирі АДРЕСА_2, зареєстровані ОСОБА_2, її син ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_3 (онук позивача).

Згідно пояснень представника позивача ОСОБА_4, як інший співвласник квартири № 5 в будинку № 12 на вул. Котлярській в місті Львові помер. Водночас, у суді відсутні відомості щодо спадкування частки майна померлого ОСОБА_4.

Згідно актів комісії ЛКП «Центральне» № 36 від 01 лютого 2018 року /а.с.8/ та акту № 75 від 15 березня 2018 року /а.с.9/, в квартирі № 5 в будинку № 12 на вул. Котлярській в місті Львові зареєстрований ОСОБА_3 , але, зі слів мешканців будинку, останній там не проживає.

Відповідно до статті 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Згідно статті 382 ЦК України, квартирою є ізольове помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. У відповідності до норми статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до норм частини четвертої статті 9, статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У силу положень статтей 321, 391 ЦК України, власник житла має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, з наданих суду документів, судом не встановлено жодного порушення відповідачем правил співжиття, які доводять посилання позивача на існування перешкод у здійсненні нею права власності.

Наведене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 351/1740/16-ц від 03.10.2018 року.

Крім цього, суд зазначає, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, і, зокрема, від вирішення питання про позбавлення права користування жилим приміщенням.

Наявні в справи акти ЛКП "Центральне" підтверджують лише факт відсутності відповідача в місці реєстрації протягом більше шести місяців. Однак, наведені докази не дають суду достатніх підстав для висновку про те, що відповідач втратив право користування житлом відповідно до статті 71 ЖК УРСР, оскільки причин його відсутності та їх поважність судом не встановлено.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Водночас, твердження позивача, що реєстрація відповідача у квартирі становить для неї перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном є необгрунтованим та не доведеними жодними належними та допустимими доказами. Також, суду не надано жодного достовірного доказу, що відповідач має інше житло, зазначав в будь-яких документах іншу адресу як місце свого проживання чи перебування або що ним сплачуються комунальні послуги за іншою адресою місця проживання.

Виселення особи з житла є крайною мірою, повинно проводитися згідно з законом, мати легітимну мету і бути необхідним в демократичному суспільстві.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення позову, а тому позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи те, що позивач звільнена від сплати судового збору, судові витрати слід звернути за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 280-284 ЦПК України, суд, -

вирішив:

У задоволенні позову відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Стрельбицький В.В.

Повний текст рішення складено 28.11.2018 року