Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 643/5492/16-ц

провадження № 61-22340св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Журавель В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа: Третя Харківська державна нотаріальна контора

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, на рішення апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Бурлаки І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому з урахуванням уточнень просила:

- визнати факт проживання її та ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з грудня 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_3;

- визнати спільною сумісною власністю її (ОСОБА_4) та ОСОБА_9 нежитлові приміщення другого поверху № 7-1-:-7-19 в літ. «А-2», загальною площею 424,6 кв. м, на АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна № 4926521, нежитлові приміщення першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. «А-5», загальною площею 322,4 кв. м, на АДРЕСА_2, реєстраційний номер майна № 1336522, автомобіль марки «TOYOTA» модель «RAV4», тип легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску;

- визнати за нею (ОСОБА_4) право власності на ? частину нежитлових приміщень другого поверху № 7-1-:-7-19 в літ. «А-2», загальною площею 424,6 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна № 4926521, нежитлових приміщень першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. «А-5», загальною площею 322,4 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2, реєстраційний номер майна № 1336522, автомобіля марки «TOYOTA» модель «RAV4», тип легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску, та припинити їх спільну сумісну власність на це майно;

- виключити зі спадкової маси після смерті ОСОБА_9 ? частину нежитлових приміщень другого поверху № 7-1-:-7-19 в літ. «А-2», загальною площею 424,6 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1, реєстраційний номер майна № 4926521, нежитлових приміщень першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. «А-5», загальною площею 322,4 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2, реєстраційний номер майна № 1336522, автомобіля марки «TOYOTA» модель «RAV4», тип легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску, яка належить їй (ОСОБА_4).

На обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з грудня 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 (до дня смерті ОСОБА_9) вона та ОСОБА_9 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_3, яка придбана нею за особисті кошти 18 травня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу та зареєстрована в комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на праві особистої власності за нею 02 червня 1998 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_9

Під час їх спільного з ОСОБА_9 проживання вона взяла на себе основну частину обов'язків та приділяла значний час веденню домашнього господарства, здійсненню належного виховання та догляду за спільною дитиною.

За цей час ними придбано вищезазначене майно, яке є їх спільною сумісною власністю, ? частина якого належить їй.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 18 листопада 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано факт проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_9 однією сім'єю без перебування у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі у період з грудня 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину:

- нежитлових приміщень другого поверху № 7-1-:-7-19 в літ. А-2, загальною площею 424,6 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1, реєстраційний № 4926521;

- нежитлових приміщень першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. А-5, загальною площею 322,4 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2, реєстраційний № 1336522;

- автомобіля марки «TOYOTA» модель «RAV4», тип легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску, дата реєстрації 25 листопада 2008 року, повна маса 1825, об'єм двигуна 1998.

Визначено, що частка померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 в праві спільної сумісної власності становила ? частину та виключено із складу спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_9, ? частину:

- нежитлових приміщень другого поверху № 7-1-:-7-19 в літ. А-2, загальною площею 424,6 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1, реєстраційний № 4926521;

- нежитлових приміщень першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. А-5, загальною площею 322,4 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2, реєстраційний № 1336522;

- автомобіля марки «TOYOTA» модель «RAV4», тип легковий універсал - В, номер шасі НОМЕР_2, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2005 року випуску, дата реєстрації 25 листопада 2008 року, повна маса 1825, об'єм двигуна 1998.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив із доведеності ОСОБА_4 факту проживання із ОСОБА_9 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з грудня 1998 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року рішення Московського районного суду міста Харкова від 18 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що належних та допустимих доказів того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 існували відносини, які можна вважати сімейним життям, проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без шлюбу, зокрема, письмових доказів ведення спільного господарства, бізнесу та існування довготривалих відносин між ними, позивач не надала.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_8 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначала, що апеляційний суд помилково вважав, що проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу має підтверджуватися реєстрацією проживання за певною адресою (померлий ОСОБА_9 був зареєстрований за іншою адресою), при цьому, не застосував норми статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не звернув увагу на те, що місце реєстрації ОСОБА_9 за іншою адресою не є безумовним доказом місця його фактичного проживання.

Також суд апеляційної інстанції неправильно витлумачив зміст норм КпШС України та СК України, зокрема, частини першої статті 74 СК України. Факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу до 01 січня 2004 року має юридичне значення у даній справі не для застосування до цих відносин статті 74 СК України, а для застосування статей 17 та 18 Закону України «Про власність», що діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Крім того, висновки апеляційного суду суперечать судовій практиці Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які неодноразово переглядали рішення у цій категорії справ.

ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін рішення апеляційного суду як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу 643/5492/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності разом з набранням чинності ЦК України, тобто з 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Отже, факт проживання однією сім'єю як чоловіка та жінки без шлюбу може бути встановлено судом лише з 01 січня 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, що застосовується із 01 січня 2004 року, при поділі майна між жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За змістом положень статті 74 СК України, частини першої статті 60 та частини першої статті 259 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Встановлено, що ОСОБА_4 не перебувала в зареєстрованому шлюбі, а ОСОБА_9 до 10 листопада 1998 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10

З 07 червня 1978 року до 30 липня 2014 року ОСОБА_9 був зареєстрований та проживав у квартирі АДРЕСА_3 разом зі своєю матір'ю ОСОБА_11

Крім того, у ОСОБА_9 від різних жінок є троє повнолітніх дітей: дочка ОСОБА_5, сини ОСОБА_6, ОСОБА_9, який також є й сином ОСОБА_4, що народився ІНФОРМАЦІЯ_1, коли ОСОБА_9 перебував у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою (ОСОБА_10).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 16 листопада 2012 року під час придбання нежитлових приміщень першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. А-5, загальною площею 322,4 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2 ОСОБА_9 вказав, що він набуває це майно за особисті кошти, не знаходячись у зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім'єю з жінкою, гроші, які передаються за цим договором, не є спільною сумісною власністю.

Згідно з іпотечним договором від 05 липня 2012 року на момент придбання нерухомості у 1999 році ОСОБА_9 у шлюбі не перебував, однією сім'єю ні з ким не проживав, нерухоме майно належить йому на праві особистої приватної власності, про що нотаріусу подав заяву відповідного змісту.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_9 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з частини квартири АДРЕСА_3, нежитлових приміщень другого поверху № 7-1-:-7-19 в літ. А-2, загальною площею 424,6 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_1, нежитлових приміщень першого поверху № 2, 3, 3а, 4, 5, 6, 7, 9, 10, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 20, 21, 22, 23, 24, 25, 27 в літ. А-5, загальною площею 322,4 кв. м, що знаходяться на АДРЕСА_2; автомобіля марки «TOYOTA» модель «RAV4», реєстраційний номер НОМЕР_1.

У встановленому законом порядку з заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася мати ОСОБА_9 - ОСОБА_7 та його діти.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер син ОСОБА_9 - ОСОБА_9

Зміст позовних вимог ОСОБА_4 свідчить про те, що встановлення факту проживання позивача однією сім'єю з ОСОБА_9 без реєстрації шлюбу зумовлено необхідністю визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте за час їх спільного проживання.

Виходячи з принципу диспозитивності,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Апеляційний суд правильно виходив із того, що ОСОБА_4 не надала достатніх доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась на обґрунтування своїх позовних вимог, тому, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Апеляційний суд вказав, що наведені позивачем підстави не є такими, з якими закон пов'язує правовий статус жінки та чоловіка, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, та на майно яких поширюються положення СК України про спільність сумісної власності подружжя та обґрунтовано дійшов висновку, що наявні у матеріалах справи докази не підтверджують доводи позивача щодо існування між нею та ОСОБА_9 відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, здійснення спільних витрат та набуття спірного майна в інтересах сім'ї.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_4 колегія суддів відхиляє, оскільки вони зводяться виключно до необхідності переоцінки доказів, які, на її думку, підтверджують факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_9 та факт набуття ними в цей період майна у спільну сумісну власність, а також незгоди з висновками суду апеляційної інстанції відносно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, які їх обґрунтовано спростував.

У силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Посилання у скарзі на те, що апеляційний суд не застосував норми статей 17 та 18 Закону України «Про власність», чинних на час виникнення спірних правовідносин, колегія суддів також відхиляє, оскільки за змістом наведених норм спільною сумісною власністю є лише майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Доводи скарги про те, що висновки апеляційного суду суперечать судовій практиці Верховного Суду України та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у цій категорії справ, є безпідставними, оскільки ці доводи не містять посилання на конкретний правовий висновок судів.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року, оскільки судове рішення є законними та обґрунтованим.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_8, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Харківської області від 18 квітня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат