Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 712/2283/16-ц

провадження № 61-11291св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ВисоцькоїВ. С., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Інспекція з питань захисту прав споживачів у Черкаській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 27 вересня 2017 року у складі судді Марцішевської О. М. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2018 року у складі колегії суддів: Храпка В. Д., Вініченка Б. Б., Новікова О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 01 жовтня 2013 року ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 7 300,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Взяті на себе зобов'язання ОСОБА_4 не виконав, у зв'язку з чим станом на 31 січня 2016 року утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 15 528,35 грн, у тому числі: 7 230,82 грн - заборгованість за кредитом, 6 231,89 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом, 850,00 грн - заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 715,64 грн штраф (процентна складова).

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 01 жовтня 2013 року в сумі 15 528,35 грн.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовною заявою про зупинення та скасування нарахування відсотків та штрафів за кредитним договором, посилаючись на те, що 18 квітня 2015 року невідомою особою шахрайським способом знято з кредитної картки грошові кошти в розмірі 7 300,00 грн та на виконання умов договору він звернувся до відділення банку та повідомив про вказаний факт і просив заблокувати карту. Також звернувся до відділення міліції із відповідною заявою.

Банк не вжив заходів щодо недопущення несанкціонованого доступу до його карткового рахунку, що призвело до видачі кредитних коштів, які ним не отримувались, та надання кредитної послуги не замовлялось, тому нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за порушення строків його погашення не має законних підстав та порушує його права як споживача фінансових послуг.

ОСОБА_4 просив зобов'язати ПАТ КБ «ПриватБанк» зупинити нарахування відсотків та штрафних санкцій за кредитною угодою, укладеною з ним 01 жовтня 2013 року та зобов'язати банк скасувати відсотки та штрафні санкції, нараховані за кредитною угодою від 01 жовтня 2013 року, починаючи з 18 квітня 2015 року до цього часу.

Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкас від 20 квітня 2017 року об'єднано цивільну справу № 712/2017/17 за позовом ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк», за участю третьої особи - Інспекції з питань захисту прав споживачів у Черкаській області, про зупинення та скасування нарахування відсотків та штрафів за кредитною карткою в одне провадження зі справою № 712/2283/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкас від 27 вересня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Зобов'язано ПАТ КБ «ПриватБанк» вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій за кредитним договором від 01 жовтня 2013 року, укладеним з ОСОБА_4

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заборгованість за кредитом, яку позивач просив стягнути із ОСОБА_4 утворилася 18 квітня 2015 року, тобто внаслідок проведення операцій з використанням електронно-обчислюваної техніки, що мають ознаки шахрайства. Суд не встановив обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію.

Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» і часткове задоволення позову ОСОБА_4, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення, справу передати на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив норми процесуального права в частині прийняття до розгляду зустрічного позову; суди не взяли до уваги, що банк не несе відповідальності за проведення банківських операцій через віддалені канали самообслуговування, які супроводжувалися реєстрацією і верифікацією в них клієнта шляхом введення відомих лише йому логіну, паролю до системи за винятком негайного (протягом 15 хвилин) повідомлення банку про несанкціоновану ним транзакцію та/або про втрату засобу своєї електронної ідентифікації (мобільного телефону); не надано оцінки службовому розслідуванню, з якого вбачається факт розголошення ОСОБА_4 інформації про свою картку і отримані в СМС-повідомленнях паролі.

У квітні 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення без змін.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 01 жовтня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Заборгованість за кредитом станом на 31 січня 2016 року складала 15 528,35 грн, у тому числі: 7 320,82 грн - заборгованість за кредитом, 6 931,89 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, 850,00 грн заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн - штраф (фіксована частина), 715,64 грн - штраф ( процентна складова).

18 квітня 2015 року з 18 год. 15 хв. 40 сек. до 18 год. 34 хв. на телефон ОСОБА_4 надійшло СМС-повідомлення з інформацією про здійснення операції з отримання готівкових коштів з платіжної картки на загальну суму 7 000,00 грн.

18 квітня 2015 року ОСОБА_4 звернувся на гарячу лінію банку із заявою про блокування рахунку, а 19 квітня 2015 року звернувся до правоохоронних органів із заявою про скоєння злочину. На цей час проводиться досудове розслідування.

Згідно з висновком дослідження від 22 серпня 2017 року № 04/17 інформація з матеріалів справи № 712/2283/16-ц не дозволяє стверджувати, що саме ОСОБА_4, використовуючи належні йому засоби зв'язку та обробки інформації, ініціював 18 квітня 2015 року операції з платіжною карткою № НОМЕР_2. Інформації про операції з карткою № НОМЕР_1 в матеріалах справи не виявлено.

Враховуючи надану у листі від 08 червня 2016 року № 30.1.0.0/2-20160602/201 ПАТ КБ «ПриватБанк» вичерпну інформацію щодо інтернет-сесії, спеціаліст дійшов висновку, що сеанс зв'язку відбувався у локальній мережі ПАТ КБ «ПриватБанк» і до даних про сесію вносились зміни через значний час після досліджуваного інциденту. Під час виконання досліджуваних операцій електронний цифровий підпис клієнта не використовувався, оскільки його використання не передбачене задіяними платіжними сервісами.

Суди встановили, що заборгованість за кредитом, яку позивач просив стягнути із ОСОБА_4, утворилася 18 квітня 2015 року, тобто внаслідок проведення операцій з використанням електронно-обчислюваної техніки, що мають ознаки шахрайства.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах , установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними.

Відповідно до пункту 2.1.1.9.5 Умов та правил надання банківських послуг власник картки зобов'язується не повідомляти ПІН-код, постійний пароль, одноразові паролі та контрольну інформацію, не передавати картку (її реквізити) для здійснення операцій іншими особами, вживати необхідні заходи з метою запобігання втрати, пошкодження, крадіжки картки.

Згідно з пунктом 2.1.1.2.23 Умов та правил надання банківських послуг клієнт несе повну відповідальність за несанкціоноване отримання грошових коштів з карткового рахунку третіми особами.

Відповідно до частин 7, 8, 9 розділу VI «Загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками» Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 05 листопада 2014 року № 705 емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором.

Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.

Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції.

Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок.

Користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції.

Лише наявність обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для притягнення її до цивільно-правової відповідальності.

Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 13 травня 2015 року в справі № 6-71цс15.

Суди попередніх інстанцій, не встановивши обставин, які безспірно доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанні ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжну операцію, правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» і часткове задоволення позову ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим вони були предметом перевірки і оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкас від 27 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. С. Висоцька С. П. Штелик