НОВОМОСКОВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 183/4114/17
№ 2-о/183/13/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2018 року м.Новомосковськ

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі: головуючого судді Парфьонова Д.О., за участі: секретаря судового засідання Соловйової Т.Р., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за заявою ОСОБА_1, заінтересовані особи: ОСОБА_2, Вільненська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області про:

- встановлення факту, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3, який помер 04 березня 2007 року, фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, померлої 17 листопада 2002 року;

- встановлення факту, що має юридичне значення, а саме що заповіт, складений в с. Вільне 06 квітня 2001 року ОСОБА_4 та підписаний ОСОБА_4, посвідчений 06 квітня 2001 року секретарем виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим номером № 101 складений та підписаний ОСОБА_4, померлою 17 листопада 2002 року;

- встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що правовстановлюючий документ - Державний акт на право приватної власності на землю, площею 6,650 гектарів, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії IV- ДП № 054111, виданий на ім'я ОСОБА_5, був виданий ОСОБА_4, померлій 17 листопада 2002 року,

встановив:

заявник звернувся до суду з означеною заявою.

В обґрунтування заяви зазначає, що 04 березня 2007 року помер чоловік заявника - ОСОБА_3. Після його смерті залишилось спадкове майно, а саме: земельна ділянка площею 6,650 гектарів, з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, та належала ОСОБА_4, померлій 17 листопада 2002 року, на підставі державного акту серії ІV-ДП № 054111, виданого Новомосковською райдержадміністрацією. Після смерті чоловіка заявник звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом було відмовлено, в звязку з тим, що в шестимісячний термін після смерті спадкодавця ОСОБА_4 ОСОБА_4 ОСОБА_6 не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у встановленому законом порядку, на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем постійно не проживав, тому з питання встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 необхідно звернутись до суду. Крім того, нотаріус зазначив, що до нотаріальної контори надані свідоцтво про смерть ОСОБА_3, заповіт від імені ОСОБА_5 на імя ОСОБА_3, посвідчений 06 квітня 2001 року секретарем виконкому Вільненської сільської ради за р. № 101, та Державний акт на право власності на спадкову земельну ділянку на імя ОСОБА_5, в яких відмінні імена спадкоємця, заповідача та власника, що також не дає можливості видати свідоцтво про право на спадщину на спадкову земельну ділянку. Вважає, що ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковою земельною ділянкою, належною ОСОБА_4, адже він знав про те, що вона за життя, 06 квітня 2001 року склала на його імя заповіт, яким заповідала йому земельну частку (пай) відповідно до сертифікату серії ДП № 0327347 в розмірі 6,22 га, та в подальшому, на підставі сертифікату та розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації № 1018 від 18 жовтня 2002 року їй було видано державний акт на право приватної власності на землю, площею 6,650 гектарів, розташованої на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії IV- ДП № 054111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 24772. В звязку з чим, після смерті ОСОБА_4, отримавши всі документи на спадкову земельну ділянку, вступив в управління та володіння нею, доглядав за нею та обробляв її, аж до смерті, тому є таким, що прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4 Що стосується виявлених розбіжностей в імені спадкодавця, зазначених в державному акті та заповіті «Пелагея» та зазначеному в свідоцтві про смерть «Пелагія», є нічим іншим, як граматичною помилкою осіб, що готували державний акт та заповіт. Адже оформлюючи дані документи, виконавцями не було перевірено правильність написання імя ОСОБА_4, відповідно до паспорту, адже її імя було «Пелагія». Всі інші анкетні дані ОСОБА_4 в державному акті та заповіті зазначено вірно, що ще раз підтверджує факт здійснення помилки особами, що виготовляли дані документи. В звязку з зазначеним заявник вимушена звернутись до суду.

У судове засідання заявник не з'явилася, надавши суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала в повному обсязі, просила її задовольнити.

Від заінтересованих осіб надійшло клопотання про розгляд справи у їх відсутність, не заперечили проти задоволення заяви.

Судом за клопотанням заявника витребувано спадкові справи після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_3 Проведено допит свідків ОСОБА_7,ОСОБА_8

Заява у відповідності до положень п.9 ч.1 ст.1 Розділу ХІІІ ЦПК України в редакції, встановленій Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII розглянута за правилами чинного ЦПК України з урахуванням вимог до заяви, в редакції ЦПК України, що діяли до набрання чинності Законом України № 2147-VIII.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає за можливе задовольнити заяву з огляду на наступні обставини.

З матеріалів справи вбачається, що 06 квітня 2001 року складено заповіт від імені ОСОБА_5, проживаючої в ІНФОРМАЦІЯ_1 посвідчений 06 квітня 2001 року секретарем виконкому Вільненської сільської ради за р. №101, у відповідності до якого заповідач заповів ОСОБА_3 сертифікат на право на земельну частку /пай/ серія ДП № 0327347 в розмірі 6,22 га /а.с.12/.

27 листопада 2002 року на імя ОСОБА_5 (пай № 125), яка мешкала: с. Вільне, вул. Комсомольська, 11 видано Державний акт на право власності на спадкову земельну ділянку серії IV-ДП № 054111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 24772, у відповідності до якої передано у власність на підставі розпорядження голови Новомосковської райдержадміністрації № 1018 від 18 жовтня 2002 року земельну ділянку, площею 6,650 га в межах згідно з планом, розташовану на території Вільненської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва /а.с.14/ в обмін на сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ДП № 0327347 /а.с.15/.

17 листопада 2002 року померла ОСОБА_4 /а.с.9/, яка мешкала за адресою: с. Вільне, вул. Комсомольська, 11 /а.с.52, 55/ та після смерті якої з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 січня 2001 року звернувся ОСОБА_2 та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Житловий будинок та земельну ділянку, належну померлій згідно з державним актом від 17 травня 2001 року серії ДП-НВ № 017722 /а.с.56/.

04 березня 2007 року ОСОБА_3 помер /а.с.59/. Після смерті останнього 04 вересня 2007 року ОСОБА_1 подала заяву про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом /а.с.56/. Інші спадкоємці: ОСОБА_9, ОСОБА_7, ОСОБА_8 подали заяви про відмову від права на спадщину /а.с.57, зворот, 58, 58, зворот/.

Листом нотаріуса від 16 червня 2014 року заявнику відмолено у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, належну ОСОБА_4 через відмінності в імені ОСОБА_4, зазначеному в заповіті та правовстановлюючому документі, відсутності звернення ОСОБА_3 до нотаріуса після смерті ОСОБА_4 протягом шестимісячного строку /а.с.13/.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_7,ОСОБА_8 кожен окремо підтвердили факт того, що ОСОБА_2 одразу після смерті ОСОБА_4 почав використовувати земельну ділянку, належну ОСОБА_4 на підставі акту від 27 листопада 2002 року, обробляв її та за життя ОСОБА_4 доглядав за нею до моменту її смерті.

Вирішуючи позов суд виходить з наступних норм законодавства.

Відповідно до чч.1, 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно п. 6 ч. 1, ч.2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт того, що заповіт від 06 квітня 2001 року складений від імені ОСОБА_5 дійсно складений ОСОБА_4 та того, що Державний акт на право власності на спадкову земельну ділянку серії IV-ДП № 054111, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 24772 дійсно виданий ОСОБА_4 підтверджується тим, що решта анкетних даних ОСОБА_4 в Державному акті на право приватної власності на землю та в заповіті, а саме: прізвище, по батькові, місце проживання, співпадають з анкетними даними ОСОБА_4, вказаними у свідоцтві про смерть.

Таким чином вбачається наявність розбіжностей у імені та по батькові особи, щодо якої видано Державний акт, якою складено заповіт та свідоцтвом про смерть, а саме замість вірного імені «Пелагія» у правовстановлюючих документах вказано «Пелагея», що не відповідає дійсному прізвищу та по батькові особи, яка набула право власності та якою складено заповіт. Означена невідповідність перешкоджає заявнику в реалізації його права власності, не може бути усунена іншим чином, ніж шляхом встановлення факту належності правовстановлюючих документів, право заявника не визнається заінтересованою особою, яка не має правових підстав для усунення розбіжностей в силу вимог законодавства та потрібна для належної реалізації права власності. При цьому, вимоги заявника підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, доданими до заяви та підтверджують обставини, на які посилається заявник, а тому є всі підстави для задоволення позову в цій частині.

Вирішуючи вимоги про встановлення факту прийняття спадщини суд, враховуючи принцип дії законів в часі, з урахуванням смерті ОСОБА_4 до 01 січня 2004 року виходить з наступних норм законодавства.

Оскільки правовідносини щодо прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 виникли в період 2002 року, тобто, до набрання законної сили ЦК України 2004 року, вони повинні регулюватись нормами цивільного законодавства, діючими на той час, а саме ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

У відповідності до п.1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

За таких обставин, враховуючи свідчення свідків про використання ОСОБА_3 земельної ділянки, належної ОСОБА_4 одразу після смерті останньої, її обробки, суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 фактично вступив в управління та володіння спадковою земельною ділянкою, належною ОСОБА_4. В звязку з чим, після смерті ОСОБА_4, ОСОБА_3, отримавши всі документи на спадкову земельну ділянку, вступив в управління та володіння нею, доглядав за нею та обробляв її, аж до смерті, тому згідно зі ст. 549 ЦК УРСР, він є таким, що прийняв спадщину. Означений факт не визнається заінтересованою особою, чим порушується право заявника на реалізацію спадкових прав та не може бути усунена іншим чином, ніж шляхом встановлення даного факту. Вимоги заявника в цій частині підтверджуються належними, допустимими та достовірними доказами, які у своїй сукупності підтверджують обставини, на які посилається заявник, а тому є всі підстави для задоволення позову в цій частині.

З огляду на викладене, зібрані у справі докази у своїй сукупності та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви.

Керуючись ст.ст. 3, 5, 12, 77-82, 141, 258, 259, 264-265, 268, 315 ЦПК України, суд

вирішив:

заяву ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2; проживаючої: ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1), заінтересовані особи: ОСОБА_2 (22 лютого1955 року народження, проживаючого: ІНФОРМАЦІЯ_4; РНОКПП НОМЕР_2), Вільненська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області (місцезнаходження:вул. Перемоги, 23, с. Вільне Новомосковського району Дніпропетровської області, ), Новомосковська районна державна нотаріальна контора Дніпропетровської області (місцезнаходження: пл. Героїв, 1, м. Новомосковськ Дніпропетровської області; ) - задовольнити.

Встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_3, який помер 04 березня 2007 року, фактично прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4, померлої 17 листопада 2002 року.

Встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що заповіт, складений в с. Вільне 06 квітня 2001 року від імені ОСОБА_5 та підписаний ОСОБА_4, посвідчений 06 квітня 2001 року секретарем виконавчого комітету Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області за реєстровим номером № 101 дійсно складений та підписаний ОСОБА_4, померлою 17 листопада 2002 року.

Встановити факт, який має юридичне значення, а саме, що правовстановлюючий документ - Державний акт на право приватної власності на землю, площею 6,650 гектарів, розташовану на території Вільненської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, передану для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, серії IV- ДП № 054111, виданий на ім'я ОСОБА_5, дійсно виданий ОСОБА_4, померлій 17 листопада 2002 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Д.О. Парфьонов