АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/555/17 Номер провадження 22-ц/786/1210/18Головуючий у 1-й інстанції Нагорна Н. В. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Полтава

Апеляційний суд Полтавської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Дорош А.І., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Пирятинського районного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року (час ухвалення рішення з 13:24 по 15:20; дата виготовлення повного тексту рішення 22.03.2018 року) у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання недійсною заяви про відмову від обов'язкової долі спадщини, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Пирятинська державна нотаріальна контора та приватний нотаріус Запорожець Ірина Петрівна.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, суд

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з вказаним позовом, просив ухвалити рішення, яким:

- визнати недійсною заяву про відмову від обов'язкової частики у спадщині та про відмову від отримання свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя;

- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_1 від 4 жовтня 2016 року, видане Пирятинською державною нотаріальною конторою Полтавської області на ім'я ОСОБА_3, зареєстроване за № 1-1281, на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 у 2/3 її частини;

- визнати недійсним заповіт ОСОБА_6 на ім'я ОСОБА_7 від 02 серпня 2011 року.

Ухвалою Пирятинського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2018 року закрито провадження у частині вимог про визнання недійсним заповіту ОСОБА_6 від 02 серпня 2011 року та про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_3 в 1/3 частині квартири у зв'язку з відмовою позивача від частини позовних вимог.

В обґрунтування заявлених вимог вказував на те, що трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 купували разом з покійною дружиною і наміру відмовлятись від обов'язкової долі спадщини та своєї власності він не мав, а відповідачка обманним шляхом заволоділа квартирою і намагається позбавити його житла.

Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 13 березня 2018 року уточнені позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_2 від 24 жовтня 2016 року, видане Пирятинською державною нотаріальною конторою на ім'я ОСОБА_3 та зареєстроване в реєстрі за №1-1281, а саме в 1/2 (одній другій) частині. У задоволенні іншої частини цих позовних вимог відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору Пирятинська державна нотаріальна контора та приватний нотаріус Запорожець І.П., в частині визнання недійсним заяви про відмову від обов'язкової долі спадщини відмовлено.

Вирішено питання судового збору.

В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_9, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення місцевого суду скасувати в частині задоволення позову ОСОБА_4 щодо визнання в ? частині недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії НОМЕР_3 від 24 жовтня 2016 року, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції неправильно застосував норму ст.1301 ЦК України, безпідставно послався на п.27 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 30 травня 2008 року та зробив помилковий висновок про незаконність видачі свідоцтва про право на спадщину по відношенню до ? квартири, оскільки ОСОБА_4 відмовився отримати свідоцтво про право власності у спільному майні подружжя, право власності на ? квартири за ним зареєстроване не було.

При оформлені свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_3 нотаріус діяв у чіткій відповідності до вимог закону та інструкції, зважаючи на подані ОСОБА_4 заяви, у нотаріуса не було правових підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину лише на ? квартири.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4, посилаючись на безпідставність апеляційної скарги, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Колегія суддів, заслухавши пояснення позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374, ст.375 ЦПК України апеляційний суд за результатами розгляду має право залишити судове рішення без змін, а скаргу - без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться у п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №12 від 24 жовтня 2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновки, щодо не оскаржуваної частини рішення ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення.

Зі змісту апеляційної скарги слідує, що рішення суду першої інстанції оскаржується відповідачем виключно у частині задоволених позовних вимог, а саме про визнання частково (у частині ? квартири) недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

Тому, відповідно до приписів ст.367 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 09.05.1975 року (а.с.7 зворот).

27 грудня 2003 року на підставі нотаріально посвідченого договору ОСОБА_6 придбала трикімнатну квартиру АДРЕСА_4 (а.с.9).

З часу придбання ОСОБА_4 і ОСОБА_6 проживали у придбаній квартирі.

За життя, 02 серпня 2011 року, ОСОБА_6 залишила заповіт, яким заповідала все своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті та на що вона за законом матиме право, повністю ОСОБА_7 (а.с.11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла (а.с.8а).

У встановлений законом строк 04.06.2016 року ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_7) звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а.с.31,39 зворот).

У цей же день ОСОБА_4 подав нотаріусу заяву, у якій, зокрема, зазначив про те, що він не претендує на отримання свідоцтва про право власності у спільному майні подружжя (а.с.31 зворот).

24.10.2016 року державним нотаріусом Пирятинської державної нотаріальної контори Полтавської області ОСОБА_10 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_11, у якому зазначено, що спадщина складається із трикімнатної квартири АДРЕСА_3 (а.с.13).

Наведені фактичні обставини учасниками справи не заперечуються.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що при видачі оспорюваного свідоцтва нотаріус керувався саме заявою позивача від 04 червня 2016 року, яка не породжує юридично значимих наслідків, та враховуючи, що відмова від права власності у спільному сумісному майні подружжя не може бути здійснена шляхом подачі до нотаріальної контори заяви про відмову від отримання свідоцтва про право власності, а лише шляхом розпорядження власником своїм майном, чого позивач не вчиняв, тому таке свідоцтво є таким, що видане всупереч вимогам закону.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Спірна квартира придбана ОСОБА_4 і ОСОБА_6 23 грудня 2003 року, отже відповідно до ст.5. п.1 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, п.1 Прикінцевих положень СК України до правовідносин з виникнення у подружжя ОСОБА_6 спільної сумісної власності на квартиру підлягають застосуванню норми КпШС України, ЗУ «Про власність».

Згідно ст.22, ст.24, ст.28 КпШС України, ст.16 ЗУ «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною

сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння,

користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі,

якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства,

доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного

заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю

подружжя, їх частки визнаються рівними.

Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що за станом на час придбання ОСОБА_6 спірної квартири існувала презумпція спільної сумісної власності подружжя, тобто майно, придбане на ім'я будь-кого з подружжя автоматично набувало статусу спільного сумісного майна, якщо інше не буде встановлене рішенням суду або ж угодою між подружжям. Окрім того, слід звернути увагу на те, що законодавство, яке було чинним за станом на час придбання квартири, не пов'язувало виникнення права власності на майно, у тому числі і нерухоме, з фактом його державної реєстрації.

Таким чином, спірна квартира була спільною сумісною власністю ОСОБА_4 і ОСОБА_6, їхні частки були рівними, оскільки угодою між ними не було встановлено іншого.

Суд першої інстанції, визначаючи правовий режим спірної квартири, помилково послався на норми СК України, проте його висновки по суті є правильними.

Отже, при вирішенні питання щодо законності видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_3 суд першої інстанції правомірно виходив з того, що спірна квартира на час відкриття спадщини мала статус спільної сумісної власності і ОСОБА_3 не мала права на отримання у власність всієї квартири в порядку спадкування за заповітом.

Твердження апеляційної скарги про те, що ОСОБА_4 не мав права власності на спірну квартиру за відсутності державної реєстрації такого права є безпідставними з мотивів, наведених вище.

Згідно ст.71 ЗУ «Про нотаріат» у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя, що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності. Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до ч.2 ст.12, ч.3 ст.347 ЦК України особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру.

Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави для висновку, що отримання подружжям, який пережив іншого, свідоцтва про право власності на частку в їх спільному майні є його правом, а не обов'язком. Юридична природа цієї дії (видача свідоцтва про право на частку у спільному майні) полягає у визначенні розміру частки (часток) співвласників у спільному сумісному майні, а не у вирішенні питання про припинення права одного із співвласників на його частку. Отже, та обставина, що ОСОБА_4 відмовився отримувати у нотаріуса свідоцтво про право власності на частку у спільній квартирі, юридично не означає відмову від його частки у цьому майні.

З огляду на встановлене у нотаріуса не було правових підстав видавати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом на всю квартиру.

Обираючи правову підставу для визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я ОСОБА_3, суд першої інстанції правомірно керувався ст.1301 ЦК України, згідно якої свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також з інших підстав, установлених законом.

Доводи апеляційної скарги у цій частині є наслідком неправильного розуміння закону та статусу роз'яснень суду касаційної інстанції.

У справі, що розглядається, належними і допустимими доказами доведено, що ОСОБА_3 згідно заповіту мала право на спадкування майна, яке належало ОСОБА_6 за життя. Таким майном була ? спірної квартири, оскільки інша половина належить ОСОБА_4, отже ОСОБА_3 не мала права на спадкування (отримання у власність) майна, яке належить ОСОБА_4

Враховуючи встановлене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні спору правильно застосував норми процесуального та матеріального права.

Апеляційна скарга не містить нових засобів доказування, її доводи не спростовують висновків суду, отже рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України,

суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Пирятинського районного суд у Полтавської області від 13 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 31.05.2018 року

Головуючий суддя О. А.Лобов

Судді А.І.Дорош

В.М.Триголов

З оригіналом згідно

Суддя О.А.Лобов