Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 626/433/16-ц

провадження № 61-6799св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Красноградський районний сектор головного управління державної міграційної служби України в Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Бровченко І. О., Бурлака І. В., Малінської С. М. від 14 червня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Красноградський районний сектор головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовна заява обґрунтована тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1.

Окрім неї у вказаному житлі зареєстровані її чоловік ОСОБА_5, син ОСОБА_6, невістка ОСОБА_4 та малолітня онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також зазначає, що більш ніж як два роки тому ОСОБА_4 разом з її сином виїхала до м. Харкова у належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2, забрала всі свої речі і до цього часу вона там постійно проживає.

Посилаючись на те, що у добровільному порядку ОСОБА_4 не бажає знятися з реєстрації, просила визнати останню такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням Красноградського районного суду Харківської області у складі судді Константинова Д. С. від 14 квітня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено. Визнано ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач добровільно два роки тому переїхала проживати із спірного житла до іншої квартири АДРЕСА_2, що й сама не заперечувала, у зв'язку із чим вважається такою, що втратила право користування належною ОСОБА_3 квартирою АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновок місцевого суду про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, є неправильним, через те, що не було враховано домовленість сторін, а також поважність причин непроживання відповідача у спірній квартирі.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року, а рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Зокрема, заявник вказує на те, що відповідач добровільно, без поважних причин залишила попереднє місце проживання та постійно проживає та працює в іншому населеному пункту; жодних домовленостей між сторонами щодо збереження права користування квартирою АДРЕСА_1 не було.

18 серпня 2016 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відзиву на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Красноградський районний сектор головного управління державної міграційної служби України в Харківській області, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

05 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеними вимогам закону рішення суду апеляційної інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. Право власності підтверджується договором купівлі-продажу від 23 січня 2001 року (а. с. 5-6).

У даному житловому приміщенні, крім позивача також зареєстровані: ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_4 - невістка, та малолітня онука ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 7).

Також ОСОБА_3 на праві приватної власності належить 29/100 часток квартири АДРЕСА_2 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2012 року (а. с. 8).

ОСОБА_7 не заперечувала того факту, що понад два роки вона не проживає за місцем реєстрації свого місця проживання, забрала звідти всі свої речі та переїхала разом із сім'єю до іншої належної позивачу квартири АДРЕСА_2, де постійно працює в Олексіївській виправній колонії управління державної пенітенціарної служби України у Харківській області на посаді спеціаліста відділу контролю за виконанням судових рішень (а. с. 21).

Згідно із статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

За змістом статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Пленум Верховного Суду України у пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Місцевий суд, встановивши на підставі доказів, яким було надано належну оцінку, ті факти, що переїзд ОСОБА_4 за власним бажанням до м. Харкова разом із чоловіком та малолітньою дитиною, а також її постійна робота у м. Харкові, не можуть бути визнані поважними причинами непроживання у квартирі АДРЕСА_1, дійшов правильного висновку про те, що за останньою не зберігається право користування спірним жилим приміщенням на підставі частини другої статті 405 ЦК України, оскільки відповідач понад один рік відсутня за місцем реєстрації свого місця проживання і не користується квартирою, яка належить на праві власності позивачу.

Ухвалюючи нове рішення, суд апеляційної інстанції не врахував вищенаведені обставини і дійшов неправильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Посилання суду апеляційної інстанції на існування між сторонами домовленості щодо незняття ОСОБА_4 з реєстрації у квартирі АДРЕСА_1 є безпідставним, з огляду на те, що сама позивач заперечувала з приводу існування такої, а матеріали справи не містять будь-яких підтверджень з цього приводу. За змістом частини четвертої статті 60 ЦПК України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, у редакції від 07 липня 2010 року, яка була чинною на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій,встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої висновки мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи суду апеляційної інстанції про те, що сама ОСОБА_3 зазначала про наявність такої угоди у своїх запереченнях на апеляційну скаргу відповідача є помилковими через те, що зі змісту вказаних заперечень вбачається, що остання неодноразово наголошувала на невідповідності дійсності вказаних обставин та категорично заперечувала даний факт (а. с. 57-59).

Згідно з положеннями статті 405, частини другої статті 406 ЦК України особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо не проживає в ньому понад рік.

На підставі вищевикладеного, суд касаційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухвалені рішення про задоволення позову були належним чином оцінені подані сторонами докази, точно встановлені обставини справи та правильно застосовані норми матеріального права, а апеляційний суд помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 413 ЦПК України, суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3задовольнити.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 14 червня 2016 року скасувати, а рішення Красноградського районного суду Харківської області від 14 квітня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Є. В. Синельников
Ю. В. Черняк
С. Ф. Хопта