Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
ЄУН 317/2218/17Головуючий у 1-й інстанції Сакоян Д.І.
Пр. № 22-ц/778/2166/18Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 04 квітня 2018 року про відмову у застосуванні зустрічного забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_5 про встановлення факту, визнання майна спільною сумісною власністю і його поділ

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із вищезазначеним позовом (а.в.м. 2-6), в якому просив:

1.встановити факт спільного проживання його та відповідача однією сім'єю без реєстрації шлюбу з червня 2012 року по грудень 2016 року;

2.визнати земельну ділянку кадастровий номер :08:001:2226 площею 0,0722 га, розташовану за адресою: Запорізька область, Запорізький район, сщ. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 16; житловий будинок, загальною площею 370,9 кв. м, з житловою площею 129 кв. м, розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, сщ. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 1ба; автомобіль Вепtley Мulsane 2012 р.в., об'єм двигуна 6752, державний реєстраційний номер НОМЕР_1; автомобіль Вепtley Сопtinental 2013 р.в., об'єм двигуна 5998, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, об'єктами спільної сумісної власності його та відповідача;

3.виділити у власність йому:

- 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:001:2226 площею 0,0722 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Запорізький район, сщ. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 16, вартістю 148732 грн.;

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 370,9 кв. м, з житловою площею 129 кв. м, розташованого за адресою: Запорізька область, Запорізький район, сщ. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 16а, вартістю 4977495 грн.;

- 1/2 частину автомобіля Вепtley Мulsane 2012 р.в., об'єм двигуна 6752, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 2358536 грн.;

- 1/2 частину автомобіля Вепtley Сопtinental 2013 р.в., об'єм двигуна 5998, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 2006215 грн.

4. виділити у власність відповідачу:

1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер :08:001:2226 площею 0,0722 га, розташованої за адресою: Запорізька область, Запорізький район, сщ. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 16, вартістю 148732 грн.;

- 1/2 частину житлового будинку, загальною площею 370,9 кв. м, з житловою площею 129 кв. м, розташованого за адресою: Запорізька область, Запорізький район, сщ. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 16а, вартістю 4977495 грн.;

- 1/2 частину автомобіля Вепtley Мulsane 2012 р.в., об'єм двигуна 6752, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 2358536 грн.;

- 1/2 частину автомобіля Вепtley Сопtinental 2013 р.в., об'єм двигуна 5998, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, вартістю 2006215 грн.

12.03.2018 року до суду першої інстанції надійшла заява представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, про застосування зустрічного забезпечення (а.в.м. 94-105), в якій останній просив застосувати зустрічне забезпечення позову в розмірі 11500000,00 грн. шляхом зобов'язання позивача внести кошти на депозитний рахунок суду протягом 10 днів з дня постановлений ухвали.

В обґрунтування заяви представник відповідача зазначав, що ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 22.08.2017 р. задоволено заяву про забезпечення позову: накладено арешт: на 1/2 частину земельної ділянки, кадастровий номер :08:001:2226 площею 0,0722 га, розташовану за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Сонячне, вул. Зелена Діброва. 16; на 1/2 частину житлового будинку за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Сонячне, вул. Зелена Діброва, 16-а; на 1/2 частину автомобіля Вentley Mulsanne, 2012 року випуску, державний номер НОМЕР_3; на 1/2 частину автомобіля Вentley Соntinental, 2013 року випуску, державний номер НОМЕР_4. Ухвалою судді Запорізького районного суду Запорізької області від 12.12.2017 р. задоволено заяву про забезпечення позову та повторно накладено арешт: на 1/2 частину автомобілю Вentley Mulsanne, 2012 року випуску та на 1/2 частину Вentley Mulsanne, 2013 року випуску. Накладений арешт на все її майно порушує її право приватної власності, внаслідок чого вона позбавлена можливості в повному обсязі користуватись та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. У зв'язку з цим, посилаючись на ст. 154 ЦПК України, представник відповідача вважав, що сам по собі факт накладення арешту на 1/2 частину спірного майна є порушенням права власності відповідача та спричиняє їй збитки, у зв'язку з чим просив суд зобов'язати позивача внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у сумі 11500000,00 грн., що включають в себе: орієнтована вартість житлового будинку - 8000000,00 грн., орієнтована вартість земельної ділянки - 800000,00 грн., орієнтовна вартість автомобіля Вentley Mulsanne, 2012 року випуску -1500000,00 грн.; орієнтовна вартість автомобіля Вentley Соntinental, 2013 року випуску -1200000,00 грн.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 04 квітня 2018 року (а.в.м. 123-125) у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 про застосування зустрічного забезпечення вищезазначеного позову у цій справі відмовлено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, посилаючись на порушення норм процесуального права судом першої інстанції при її постановленні, відповідач ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 у своїй апеляційній скарзі (а.в.м. 129-130) просила ухвалу суду першої інстанції у цій справі скасувати і постановити нову ухвалу, якою задовольнити заяву її представника про застосування зустрічного забезпечення.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито (а.в.м. 135), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 2 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року (а.в.м. 137).

Оскільки, в силу вимог ст. 369 ч. 2 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Позивач та третя особа не скористувались своїм правом на подачу апеляційному суду відзиву на вищезазначену апеляційну скаргу відповідача у цій справі.

В силу вимог ст. 360 ч. 3 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши виділені матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

В силу вимог ст. 258 ч. 1 п. 1,3 ЦПК України судовими рішеннями є ухвали, постанови.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3 про застосування зустрічного забезпечення вищезазначеного позову у цій справі, керувався ст. ст. 154, 259-260 ЦПК України та виходив із необґрунтованості цієї заяви заявника, відсутності підстав для обов'язкового застосування зустрічного забезпечення; застосування зустрічного забезпечення є правом, а не обов'язком суду та може бути застосовано лише за наявності обґрунтованої можливості отримання відповідачем збитків у результаті забезпечення позову, яка відповідачем та її представником у цій справі не доведена.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а ухвалу суду першої інстанції - такою, що постановлена з додержанням вимог закону, є правильною та законною.

Так, суд першої інстанції при вирішенні питання правильно виходив із наступного.

Відповідно до ст. 154 ч. 1 ЦПК України суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення).

Обов'язок суду застосувати зустрічне забезпечення прямо встановлений ч. 3 ст. 154 ЦПК України, яка визначає, що суд зобов'язаний застосовувати зустрічне забезпечення, якщо:

1) позивач не має зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання (перебування) чи місцезнаходження на території України та майна, що знаходиться на території України, в розмірі, достатньому для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові;

2) суду надані докази того, що майновий стан позивача або його дії щодо відчуження майна чи інші дії можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду про відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові.

Судом першої інстанції правильно зазначено, що підстав для обов'язкового застосування зустрічного забезпечення наразі немає.

Таким чином, застосування зустрічного забезпечення є правом, а не обов'язком суду та може бути застосовано лише за наявності обґрунтованої можливості отримання відповідачем збитків у результаті забезпечення позову.

Доводи самої заяви про застосування зустрічного забезпечення зводяться до необхідності вирішення спору по суті та до того, що суд повинен зробити висновок про відсутність підстав для задоволення позову, натомість будь-які конкретні обставини, які свідчать про можливе спричинення відповідачу збитків у зв'язку з накладенням арешту на спірне майно у заяві відсутні.

Також, суд першої інстанції правильно констатував відсутність жодного обґрунтування вартості спірного майна, як то експертна оцінка, тощо. У заяві лише зроблено припущення щодо вартості спірного майна, що на думку суду є неприпустимим.

При вищевикладених обставинах, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що у задоволенні заяви про застосування зустрічного забезпечення у цій справі слід відмовити.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 не спростовують фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції на час постановлення оскаржуємої ухвали у цій справі, є безпідставними.

Апеляційний суд на виконання вимог ст. 12 ч. 5 ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості ухвали суду першої інстанції у цій справі в межах апеляційної скарги ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3

Оскільки, в силу вимог ст. 367 ч.3 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що обєктивно не залежали від нього.

Однак, докази, передбачені ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі відсутні, та зокрема відповідачем ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 апеляційному суду не надані.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3, як особи, яка подала апеляційну скаргу у цій справі, не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, а ґрунтуються лише на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України, ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування ухвали суду першої інстанції у цій справі або ж її зміни.

Крім того, у разі відмови відповідачу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3І у задоволенні її вищезазначеної апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції у повному обсязі у цій справі, остання не має права на компенсацію за рахунок позивача ОСОБА_6 будь-яких судових витрат, повязаних із розглядом цієї справи апеляційним судом, у тому числі у вигляді судового збору у розмірі 352,40 грн. (а.в.м. 128), сплаченого нею при подачі вищезазначеної скарги до апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 2, 371-372, 374-375, 381-384, п.п. 8,9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 04 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови апеляційним судом складений 30 травня 2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_1 ОСОБА_7ОСОБА_8