Справа № 463/366/16-ц
Провадження № 2/463/105/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Прошляк В.-А.П.,

представник позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя, -

встановив:

позивач зверунувся із позов до відповідачки про поділ майна подружжя та витребування особистого майна, заявою від 01 листопада 2017 року позовні вимоги уточнив, просить визнати автомобіль та духову шафу спільною власністю подружжя, виділити в натурі зазначене майно відповідачці зі сплатою йому компенсації вартості ? частини автомобіля та духової шафи майна; визнати контрольно-касовий апарат особистим майном позивача та витребувати його у відповідача; витребувати особисте майно та фінансові документи позивача, які знаходяться у відповідача за адресою: АДРЕСА_1

Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 березня 2011 року до 23 вересня 2016 року, який розірвано рішенням Залізничного районного суду м. Львова. За період перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність майно, а саме: автомобіль марки «Kia rio», 2004 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, який придбаний 06 січня 2012 року, вартість якого відповідно до висновку експерта становить 95489,53 гривні; духову шафу марки «Gorenia», яка придбана 06 жовтня 2012 року, вартістю 3920,00 гривень. Кошти на придбання вказаного майна були спільними. Перебуваючи у шлюбі, позивач з відповідачем проживали у квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. За час шлюбних відносин позивачем було придбано контрольно-касовий апарат ТОВ «Юнісистем», вартістю 2600,00 гривень для здійснення господарської діяльності. Враховуючи, що позивач займався підприємницькою діяльністю, проте на час припинення шлюбних відносин виїхав за кордон, залишивши відповідачці усі документи, пов'язані з підприємницькою діяльністю, а саме: касову книгу, копії документів на приміщення по АДРЕСА_2, документи на придбавання товару, книгу обліку доходів і витрат, копії банківських документів, товарно-транспортні накладні, електронний носій інформації, а тому просить їх витребувати у відповідача. На прохання повернути зазначене майно, відповідач жодним чином не відреагувала і на далі майно перебуває у неї, а тому позивач змушений заявити дану вимогу. Також, просить витребувати у відповідачки його особисте майно, придбане ним до укладення шлюбу, а саме: холодильник марки «Bosch», мікрохвильова піч «Panasonic», системний блок «Technic-Pro», телевізор «Panasonic», стереосистема DVD «Panasonic». Враховуючи, наведене просить позов задоволити.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21 червня 2018 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала з підстав наведених вище. Додатково пояснила, що автомобіль та духова шафа були придбані сторонами за спільні кошти подружжя. Враховуючи, що позивач постійно перебуває за кордоном, користуватися автомобілем та духовою шафою немає можливості, а тому просить залишити майно у користуванні та власності відповідача, проте стягнути з неї в користь позивача компенсацію вартості належної йому 1/2 частки вказаного майна. Заперечує щодо виділення майна в натурі. Зазначила, що в 2013 році подружжя відкрило власний магазин, а у 2014 році позивачем було отримано ліцензію на продаж тютюну та алкоголю, і він особисто придбав касовий апарат, де знаходиться вказаний апарат їй та позивачу невідомо. Жодних підтверджень, що касовий апарат може перебувати у відповідача у них немає, проте переконані, що він саме у квартирі ОСОБА_4, оскільки підприємницькою діяльністю подружжя займалось разом. Представник позивача зазначила, що визнання контрольно-касовий апарату особистим майном позивача та витребувати його у відповідача, слід вирішувати як одну позовну вимогу.

Представник позивача в судовому засіданні не погодилась з пропозицією представника відповідача добровільно забрати холодильник, мікрохвильову піч та системний блок, оскільки фізично немає можливості їх забрати. Зазначила, що жодних доказів наявності у відповідача стереосистеми та телевізора представити суду не може, однак наполягає на вимозі про їх примусове витребування у відповідача. Все це майно придбане позивачем до реєстрації шлюбу і являється його особистою власністю.

Крім цього, представник позивача підтримала позовну вимогу про витребування у відповідача документів щодо здійснення ним підприємницької діяльності. Підтвердити, що вказані документи перебувають у відповідача жодним чином не має можливості, однак просить їх витребувати, оскільки такі потрібні позивачу для документального завершення підприємницької діяльності.

Просить позов задоволити у повному обсязі із врахуванням, зроблених нею уточнень позовних вимог та наданих пояснень.

В судовому засіданні представник відповідача щодо вимоги про визнання автомобіля та духової шафи спільною власністю подружжя, виділення в натурі зазначеного майна відповідачці зі сплатою компенсації вартості 1/2 частки позивача, заперечив. Пояснив, що автомобіль та духова шафа придбавались відповідачем за власні кошти, які вона отримала від своєї матері ОСОБА_5 після укладення шлюбу, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_5 та довідками про рух її коштів. Заперечив щодо виділення зазначеного вище майна в натурі із сплатою компенсації позивачу, оскільки відповідач також перебуває за кордоном та ОСОБА_4 не згідна виплачувати компенсацію у будь-якому розмірі.

Зазначив, що касового апарату у відповідача немає та його довірительці невідомо, де такий знаходиться. Позивач покинув територію України у 2015 році, а тому відділ з продажу тютюну та алкоголю перестав працювати. Заперечив щодо наявності у відповідача телевізора та стереосистеми. Однак, погоджується, що все майно, яке наявне на даний момент у відповідача, зокрема: холодильник марки «Bosch», мікрохвильова піч «Panasonic», системний блок «Technic-Pro», позивач може забрати, включно із автомобілем. Жодних перешкод в їх отриманні відповідач не чинить, у зв'язку із чим заперечує проти примусового їх витребування.

Щодо вимоги про витребування документів, пов'язаних із підприємницькою діяльністю позивача, вказав, що зазначені у позовних вимогах документи у відповідача відсутні і ніколи не знаходились у її користуванні.

Враховуючи наведене, заперечує щодо заявлених позовних вимог у повному обсязі, просить відмовити у їх задоволенні у зв'язку із безпідставністю.

Заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до свідоцтва про шлюб серія НОМЕР_6, виданого Личаківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції (т.1 а.с.11) ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб 05 березня 2011 року, відповідний актовий запис № 41.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 23 вересня 2016 року (т.1 а.с. 142) розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Як вбачається із копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.226), автомобіль марки «Kia rio», 2004 року випуску, д.н.з НОМЕР_1, зареєстрований 25 червня 2014 року на праві власності за ОСОБА_4, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1. Отже, вказаний автомобіль придбано під час шлюбу сторін.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Відповідно до роз'яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

В судовому засіданні представник відповідача заперечив щодо визнання автомобіля та духової шафи спільною власністю подружжя, посилаючись на заяву матері відповідачки ОСОБА_5 (т.1 а.с. 164), в якій остання повідомила, що автомобіль марки «Kia rio», 2004 року випуску, д.н.з НОМЕР_1, був придбаний донькою ОСОБА_4 за її особисті кошти. Доказом наявності у ОСОБА_5 матеріальної можливості для придбання донці автомобіля вважає довідку про рух коштів ОСОБА_5 (т.1 а.с.94).

Однак, суд дійшов висновку, що з представленої довідки не вбачається, що гроші кошти переказувались відповідачці ОСОБА_4 для придбання автомобіля чи духової шафи, будь яких інших доказів, які б підтверджували факт придбання вказаного майна за особисті кошти відповідачки суду не представлено.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання автомобіля марки «Kia rio», 2004 року випуску, д.н.з НОМЕР_1 та духової шафи марки «GORENIE» спільною власністю подружжя підлягають до задоволення, оскільки придбані за час перебування сторін у шлюбі, відповідачем жодними доказами не підтверджено, що вказані речі придбавались за власні кошти відповідача. Від так, слід визнати право спільної сумісної власності сторін у рівних частках на вказане майно.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовляє з наступних підстав.

Зокрема, вирішуючи питання про виділення спільної сумісної власності подружжя у натурі з виплатою компенсації, суд керується положеннями ст. 71 СК України та роз'ясненнями, викладеними у постанові Верховного суду України.

Згідно із ч.ч.1, 2 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, з наведеного вбачається, що присудження позивачу грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, можливе лише за наявності згоди відповідача та попереднього внесення ним на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

Судом встановлено, що відповідач заперечує щодо виплати позивачу грошової компенсації за належну йому частку у спільному майні подружжя у будь-якому розмірі.

Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення грошової компенсації вартості частки майна, задоволенню не підлягають.

Як вбачається, із видаткової накладної № 0- від 21 листопада 2013 року ТзОВ «Клас-Люкс (а.с.120) ФО-П ОСОБА_3 придбано PPO «MINI-T400 ME» за ціною 2600,00 гривень.

Проте, сторони у судовому засіданні підтвердили, що їм невідомо, де знаходиться касовий апарат та документи, що безпосередньо пов'язані із веденням позивачем підприємницької діяльності. З пояснень представника позивача вбачається, що вона лише припускає можливе місцезнаходження касового апарату і бухгалтерських документів у квартирі відповідачки. Жодних доказів, які б підтверджували наявність у відповідача вказаних речей суду не представлено.

Враховуючи наведене, вимога про визнання контрольно-касового апарату особистим майном позивача та витребування його у відповідача є безпідставною, оскільки суду не представлено жодного доказу, що контрольно-касовий апарат знаходиться у відповідача, а у судовому засіданні представником позивача підтверджено, що визнання особистим майном та витребування касового апарату слід вирішувати як єдину позовну вимогу, тому в суду відсутні підстави для задоволення зазначеної вимоги.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_6 пояснив, що являється вітчимом позивача від того часу, коли останньому виповнилось 14 років. В травні 2009 року він особисто познайомився із відповідачем ОСОБА_4 В цьому ж році допомагав позивачу перевозити його особисті речі до ОСОБА_4, в тому числі це була і побутова техніка, яку позивач просить витребувати у своїх позовних вимогах, крім холодильника. Де знаходиться спірне майно після припинення шлюбних відносин сторін йому невідомо. Може лише ствердити, що позивач робив ремонт у квартирі ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, оскільки особисто йому допомагав. Знає, що ОСОБА_3 за період проживання з відповідачем мав стабільно високі доходи та автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя.

Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Судом встановлено, що відповідач не заперечує щодо повернення позивачу холодильника марки «Bosch», мікрохвильової печі «Panasonic» та системного блоку «Technic-Pro» у будь-який час, при цьому стверджує, що телевізор та стереосистему було повернуто позивачу раніше.

У своїх поясненнях представник позивача підтвердила, що не має можливості забрати речі, які їм пропонують добровільно повернути сторона відповідача.

Позивач має право витребувати своє майно лише за умови незаконного утримання, в той же час, представник відповідача підтвердив, що повертає добровільно майно позивача, а саме: холодильник марки «Bosch», мікрохвильову піч «Panasonic» та системний блок «Technic-Pro», однак позивач не вчиняє жодних дій щодо отримання власних речей.

Отже, оскільки відповідача не заперечує, щодо добровільного повернення позивачу вказаного майна, останній не вживає заходів для його отримання, суд вважає, що жодних підстав для примусового витребування вказаних речей немає.

Також суду не наданого жодного доказу, що телевізор «Panasonic» та стереосистема DVD «Panasonic», а також документи щодо підприємницької діяльності позивача знаходяться у відповідача. Крім цього, допитаний у судовому засіданні свідок підтвердив, що йому невідомо, де знаходиться побутова техніка позивача після припинення шлюбних відносин між сторонами.

Враховуючи принципи диспозитивності та змагальності судового процесу, суд прийшов до висновку, що вказані вимоги про витребування майна, а саме: холодильника марки «Bosch», мікрохвильової печі «Panasonic», системного блоку «Technic-Pro», телевізора «Panasonic», стереосистеми DVD «Panasonic» та касової книги, копії документів на приміщення по АДРЕСА_2, документів на придбавання товару, книгу обліку доходів і витрат, копії банківських документів, товарно-транспортні накладні, електронний носій інформації, також не підлягають задоволенню.

Крім цього, вивчивши подану 31 жовтня 2018 року представником позивача заяву про забезпечення позову, суд прийшов до висновку, що у задоволенні такої слід відмовити з наступних підстав.

Як вбачається із ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 06 грудня 2016 року (т.1 а.с.150) заяву представника позивача ОСОБА_7 про вжиття заходів забезпечення позову задоволено. В забезпечення позовних вимог ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) накладено арешт на транспортний засіб марки «KIA RIO», р.н. НОМЕР_1, 2004 року випуску, номер кузова НОМЕР_3, об'єм двигуна 1594 Р/Н, що належить на праві власності ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_4).

Судом встановлено, що на момент ухвалення рішення суду ухвала суду діє, арешт транспортного засобу, який є предметом спору, не скасовано. Враховуючи, що заходи для забезпечення позову зберігають свою дію, підстав для накладення арешту на автомобіль немає.

У задоволенні решти вимог заяви про забезпечення позову слід також відмовити, оскільки суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог щодо майна до якого представник позивача просить вжити заходи забезпечення позову, а тому невжиття заходів забезпечення жодним чином не утруднить чи унеможливить виконання рішення суду.

Крім цього, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача, сплачений ним судовий збір при поданні позовної заяви, пропорційно до задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-81,141, 259, 263-265, 268, 273ЦПК України, суд -

ухвалив:

позов - задоволити частково.

Визнати автомобіль марки «КІА RIO», 2004 року випуску, VIN НОМЕР_5, об`єм двигуна 1594 куб.см., державний номер НОМЕР_1, духову шафу марки «GORENIE» спільною власністю подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в рівних частках.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_3 пропорційно до задоволених позовних вимог судовий збір в розмірі 551,20 гривень.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення до Львівського апеляційного суду або через місцевий суд до Львівського апеляційного суду .

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено - 06 листопада 2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім'я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, місце проживання: АДРЕСА_4

Відповідач: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, місце проживання: 79038, АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4.

Суддя: Жовнір Г. Б.