Справа № 521/1439/18
Провадження №2/521/2102/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Граніна В.Л., при секретарі Шкребтієнко Г.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі позовну заяву Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк», в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ», до ОСОБА_1 та Товариства з обмеженою відповідальністю «Криптоінвест», треті особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянікова Олена Ярославівна, про визнання недійсним нікчемного правочину, витребування майна та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Український професійний банк» з цим позовом та просить суд визнати недійсним нікчемний правочин - договір купівлі-продажу нерухомого майна нежитлового приміщення 1-го поверху та підвалу, загальною площею 323,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1., укладений між Публічним Акціонерним Товариством «Український професійний банк» та ОСОБА_1, що нотаріально посвідчений 28.05.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смолянінова О.Я.; витребувати у Товариства з обмеженою відповідальністю «Криптоінвест», на користь ПАТ «Український професійний банк» нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу, загальною площею 323,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01; визнати за ПАТ «УПБ» (ідентифікаційний код 19019775) права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу, загальною площею 323,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1., реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 01; стягнути з відповідача на користь ПАТ «УПБ» (ідентифікаційний код 19019775) понесені витрати на оплату судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що продаж спірної нерухомості відбувся з грубим порушенням чинного законодавства, оскільки такий продаж був здійснений після того, як 30.04.2015 року Постановою Правління Національного банку України № 293/БТ ПАТ «УПБ» віднесено до категорії проблемних та запроваджено особливий режим контролю за діяльністю банку», також відповідно до зазначеної постанови було установлено цілий ряд обмежень у здійсненні діяльності ПАТ «УПБ», запроваджено особливий режим контролю за його діяльністю та призначено куратора Національного банку України.

28.05.2015 року Постановою Правління Національного банку України від 28 травня 2015 року №348 банк було віднесено до категорії неплатоспроможних.

На підставі Постанови Правління Національного банку України № 348 від 28.05.2015 року, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення від 28.05.2015 року №107 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ». Даним рішенням Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації з 29.05.2015 р. по 28.08.2015 р. (включно).

Крім того, під час здійснення перевірки, було виявлено, що договір купівлі - продажу є нікчемним, оскільки має безоплатний характер. Нікчемність оспорюваного договору було встановлено протоколом комісії з перевірки договорів №2/1 від 30.06.2015 р.

29 січня 2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси позовна заява була залишена без руху.

06 березня 2018 року після усунення недоліків ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси провадження по справі було відкрите.

19 березня 2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси була задоволена заява представника ПАТ «УПБ» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне приміщення.

07 травня 2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси підготовче провадження по справі було закрите.

13 червня 2018 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси до участі у справі було залучено співвідповідача ТОВ «Криптоінвест» та зобов'язано надати належним чином засвідчені копії акту приймання передачі нерухомого майна від 14.02.2018 року, а також протоколу установчих зборів засновників №1 від 13.02.2018 року.

Відповідачі позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення. Представником відповідача - ТОВ «Криптоінвест» був наданий відзив на позовну заяву.

Відзив на позовну заяву вмотивований тим, що по-перше, ОСОБА_1 про існування вищезазначених постанов НБУ не було відомо і не могло бути, оскільки вони містять гриф «Банківська таємниця», а отже є документами обмеженого доступу; по-друге, договір купівлі-продажу був оплатним, оскільки 6 000 208,30 грн. були перераховані на рахунок позивача, що підтверджується платіжним дорученням №208 від 28.05.2015 року; по-третє, прийняття комісією з перевірки договорів протоколу №2/1 від 30.06.2015 р. є неправомірним, оскільки, в момент вчинення спірного правочину сторони дотримались всіх вимог чинного законодавства.

Представник позивача та третьої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача - ОСОБА_1 приймав участь у судовому засіданні, позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував.

Представник відповідача - ТОВ «Криптоінвест» не приймав участь у судовому засіданні, надав відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував.

Третя особа приватний нотаріус в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши надані письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

28 травня 2015 р. між ПАТ «Український професійний Банк» та фізичною особою ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., реєстровий №1614, згідно до умов якого Банк здійснив відчуження на користь відповідача права власності на нежитлові приміщення 1-го поверху та підвалу, загальною площею 323, 2 кв.м, за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_1, надалі здійснив відчуження нерухомого майна, що є предметом даного спору, на користь ТОВ «Криптоінвест» на підставі акту приймання - передачі нерухомого майна від 14.02.2018 року, дата державної реєстрації 19.02.2018 року

Відповідно до п.п. 2.1-2.3 зазначеного договору продаж вчинено за досягнутою між сторонами ціною, що складає 6 000 208, 30 грн. (шість мільйонів двісті вісім тисяч гривень тридцять копійок) з ПДВ, яка сплачується покупцем продавцеві у гривнях, шляхом безготівкового переказу на рахунок продавця №361075783, відкритий в ПАТ «УПБ», ідентифікаційний код отримувача за , МФО 300205 (далі - Банк) після укладення цього договору, але не пізніше ніж 30.06.2015 р. покупець має право залучити для здійснення оплати вартості нерухомого майна третіх осіб. Надходження договірної ціни, зазначеної в п.2.1 договору на рахунок продавця, є єдиним та достатнім підтвердженням належного виконання покупцем своїх грошових зобов'язань за цим договором щодо оплати нерухомого майна.

Відповідно до пояснень відповідача та наданих ним доказів, судом встановлено, що оплата по спірному договору була вчинена третьою особою, а саме ТОВ «Розвиток-2012» відповідно до договору доручення № б/н від 20.05.2015 року. Даний факт підтверджується також і наданою до суду копією платіжного доручення № 208 від 28.05.2015 року.

28 травня 2015 року на виконання умов договору між сторонами було підписано акт приймання - передачі вказаного нерухомого майна.

Позивач, звертаючись до суду обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що спірний договір укладений з порушенням постанови Національного банку України (далі - НБУ) від 30.04.2015 року за № 293/БТ «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку», а саме абзацом 6 п. 3 цієї постанови заборонено здійснювати будь-яке відчуження будівель і споруд, крім відчуження майна, що перейшло у власність позивача на підставі реалізації прав заставодержателя.

При цьому, позивач вказує на положення ст. 56 Закону України «Про Національний банк України», відповідно до якої Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, банків, підприємств, організацій та установ незалежно від форм власності, а також для фізичних осіб. Національний банк видає розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру або індивідуальної дії, які не є нормативно-правовими актами. Розпорядчі акти оприлюднюються та набирають чинності в порядку, встановленому Національним банком. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом'якшують або скасовують відповідальність.

Нормативно-правові акти Національного банку (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом), які відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Нормативно-правові акти Національного банку (крім нормативно-правових актів, які містять інформацію з обмеженим доступом) набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті.

Офіційним опублікуванням нормативно-правового акту Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - «Офіційному віснику України», газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України. Нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, не підлягають опублікуванню та доводяться до відома юридичних та фізичних осіб, на яких поширюється їх дія, у порядку, встановленому Національним банком. Нормативно-правові акти Національного банку, що містять інформацію з обмеженим доступом, набирають чинності у порядку, встановленому цими актами.

З огляду на зазначене, Позивач вказує на те, що постанова Правління Національного банку України (далі - НБУ) від 30.04.2015 року за № 293/БТ містить гриф «Банківська таємниця», така постанова є нормативно-правовим актом з обмеженим доступом і є обов'язковою для виконання.

Оцінюючи дані доводи позивача суд дійшов до наступних висновків.

Постанова Правління Національного банку України № 293/БТ була видана 30.04.2015 року. Отже, встановлення часу набрання чинності даним документом визначається у відповідності до нормативно-правового акту, що діяв на момент її прийняття.

Станом на 30.04.2015 року Закон України «Про Національний банк України» діяв в редакції від 01.04.2015 р.

Статтею 56 Закон України «Про Національний банк України» в редакції від 01.04.2015 р. встановлено, що нормативно-правові акти Національного банку набирають чинності з дня їх офіційного опублікування, якщо більш пізній строк набрання чинності не передбачений у такому акті. Офіційним опублікуванням нормативно-правового акта Національного банку вважається перше опублікування його повного тексту в одному з періодичних друкованих видань - «Офіційному віснику України», газетах «Урядовий кур'єр», «Голос України» або перше розміщення на сторінці Офіційного інтернет-представництва Національного банку України.

В ході розгляду справи позивачем не надано доказів офіційного опублікування Постанови Правління Національного банку України № 293/БТ від 30.04.2015 року.

Враховуючи зазначене, а також зміст даної постанови, суд приходить до висновку про те, що дана постанова є актом індивідуальної дії, що розповсюджує свою дію на ПАТ «УПБ» і не може бути самостійною підставою для визнання правочину недійсним за ст.203 ЦК України.

Таким чином, наявні підстави вважати, що відповідач - ОСОБА_1 не знав і не міг знати про існування постанови від 30 квітня 2015 року № 293/БТ «Про віднесення ПАТ «УПБ» до категорії проблемних та запровадження особливого режиму контролю за діяльністю банку».

Крім того, вказаною постановою Публічне акціонерне товариство «Український професійний банк» було віднесено до категорії проблемних строком до 180 днів (п.1).

Пунктом 3 постанови обмеження в діяльності для Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» було встановлено з дня прийняття постанови та до кінця строку, визначеного в п.1 останньої.

Постановою Правління НБУ від 28.05.2015 року №348 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» до категорії неплатоспроможних» позивача віднесено до категорії неплатоспроможних та визнано такою, що втратила чинність постанову Правління НБУ від 30.04.2015 року №293/БТ.

Таким чином, з 28.05.2015 року постанова НБУ від 30.04.2015 року №293/БТ втратила чинність, а тому посилання позивача на порушення вимог цієї постанови при укладення договору купівлі-продажу від 28.05.2015 року, суд вважає безпідставними.

Крім того, порушення встановлених цією постановою обмежень не є підставою нікчемності договору, в силу ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» та ст. 215 ЦК України, а може бути наслідком застосування до банку заходів впливу за порушення банківського законодавства.

В подальшому, Постановою Правління НБУ від 28 серпня 2015 року № 562 відкликано банківську ліцензію ПАТ «УПБ» та прийнято рішення про ліквідацію останнього.

На виконання вказаної постанови виконавчою дирекцією ФГВФО було прийнято відповідне рішення від 28 серпня 2015 року № 158 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «УПБ» та делегування повноважень ліквідатора банку». Вказаним рішенням ФГВФО було припинено здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «УПБ» з 28 серпня 2015 року і розпочато процедуру ліквідації останнього з 31 серпня 2015 року по 30 серпня 2016 року Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ» призначено ОСОБА_4

На виконання своїх обов'язків, передбачених ст. 38 Закону, Уповноваженою особою, згідно з наказом від 29 травня 2015 року № 26/ТА, було створено комісію з перевірки договорів (інших правочинів), укладених ПАТ «УПБ».

За результатами здійсненої перевірки був складений протокол від 30 травня 2015 року № 2/1, яким було затверджено результати перевірки, якою виявлено нікчемними правочини, зокрема, договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 травня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за № 1614. Приймаючи рішення про визнання нікчемним вказаного договору, комісія посилалась на наявність підстав, визначених п. п. 2, 3, 7, 8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Уповноваженою особою ФГВФО на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «УПБ» було зафіксовано факт виявлення комісією з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями нікчемних договорів, в тому числі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за реєстровим № 1614.

На адресу відповідача - ОСОБА_1 позивачем було відправлено повідомлення від 31 березня 2016 року № 01-10/690 про нікчемність договорів купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі договору від 28 травня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за № 1614. У повідомленні про нікчемність банк, як на підстави нікчемності посилається на п.п. 2,3,7,8 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно з ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції, чинній станом на момент прийняття рішення про введення тимчасової адміністрації банку), правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Як вже вище зазначалося, відповідно до платіжного доручення № 208 від 28.05.2015 року на рахунок позивача було перераховано 6 000 208, 30 грн.

Посилання позивача на п.1.12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні №22 від 21.01.2004 року для спростування факту проведеного розрахунку за договором купівлі-продажу від 28.05.2018 судом до уваги не приймаються, оскільки даний пункт регулює міжбанківські розрахунки.

Даний пункт передбачає алгоритм дій банку через відсутність коштів на кореспондентському рахунку. Так, банк (філія, відділення), який не може виконати розрахунковий документ на списання, примусове списання, стягнення коштів з рахунку клієнта банку в установлений законодавством України термін, якщо немає, недостатньо коштів на своєму кореспондентському рахунку, зобов'язаний: узяти розрахунковий документ платника, стягувача на обліковування за відповідним позабалансовим рахунком; надіслати письмове повідомлення платнику, стягувачу про невиконання його розрахункового документа із зазначенням причини: «Немає, недостатньо коштів на кореспондентському рахунку банку»; ужити заходів для відновлення своєї платоспроможності.

Платник, стягувач, отримавши повідомлення банку, для забезпечення своїх прав щодо розрахунків може вжити заходів відповідно до законодавства України.

Жодних дій ПАТ «УПБ» не було вчинено, жодних доказів про здійснення таких дій позивачем суду не надано.

Крім того, відповідно п.1. Інструкції про міжбанківський переказ коштів в Україні в національній валюті, затвердженою постановою Правління НБУ №320 від 16.08.2006 року: консолідований кореспондентський рахунок - кореспондентський рахунок, що відкритий у територіальному управлінні і на якому об'єднані кошти банку та його філій (або певної кількості філій) у разі роботи банку (філії) у СЕП за відповідною моделлю обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку; кореспондентський рахунок - рахунок, що відкривається одним банком іншому банку філії іноземного банку для здійснення міжбанківського переказу коштів; модель обслуговування консолідованого кореспондентського рахунку в СЕП - сукупність механізмів і правил роботи СЕП, банку та його філій, згідно з якими виконується міжбанківський переказ через консолідований кореспондентський рахунок.

Тобто, неможливість виконання банком платіжного доручення клієнта через відсутність коштів на кореспондентському рахунку такого банку стосується лише міжбанківських переказів.

Для проведення ж розрахунків в одному й тому ж банку, наявність коштів на кореспондентському рахунку не вимагається.

Таким чином, така підстава нікчемності правочину, що визначена в п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», під час розгляду справи судом не встановлена та позивачем не доведена.

При вирішенні питання про наявність або відсутність підстав для визнання правочину нікчемним за п. 2 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», зокрема, що банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим, суд приймає до уваги, що укладення спірного договору купівлі-продажу від 28.05.2015 року не призвело ні до визнання банку неплатоспроможним, ні до того, що виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим і позивачем не надано суду доказів на підтвердження вказаних обставин. Крім того, Постановою Правління НБУ від 30.04.2015 року №293 ПАТ «УПБ» було віднесено до категорії проблемних.

В обґрунтування наявності підстав нікчемності правочину, передбачених п. 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», позивач посилається на те, що ТОВ «Розвиток - 2012» на момент укладення договору купівлі-продажу було кредитором ПАТ «УПБ», а ОСОБА_1 та ТОВ «Розвиток - 2012» - пов'язаними із банком особами. Крім того, позивач вказує, що укладенням такого нікчемного правочину відповідачу було надані пільги щодо позачергового задоволення його кредиторських вимог, порівняно з іншими кредиторами.

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, кредиторами неплатоспроможних боржників є юридичні або фізичні особи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов'язань до боржника. Однак, документального підтвердження зазначених доводів позивач суду не надав.

Відповідно до ЗУ «Про банки та банківську діяльність», пов'язана особа - це фізична особа, яка за своїм службовим статусом, родинними зв'язками або майновим станом пов'язана з діяльністю та управлінням банком і може одержати певні матеріальні переваги в процесі виконання банком своїх функцій. Пов'язаними особами можуть бути: 1) керівники банку; 2) власники істотної участі в банку; 3) близькі родичі, чоловік, жінка, діти, батьки керівника або власника істотної участі в банку; 4) афілійовані особи банку, керівники та власники істотної участі в афілійованих особах, а також їх близькі родичі.

Таким чином, у суду відсутні підстави для переконання, що відповідач ОСОБА_1 на час укладення спірного правочину перебував у статусі акціонера, кредитора чи пов'язаної особи з ПАТ «УПБ».

За приписами ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

У відповідності з ч. 2 ст. 215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Разом з тим, в силу положень ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Матеріали справи свідчать про те, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2015 р., посвідчений нотаріально, що вимагається ст. 657 Цивільного кодексу України, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я., та зареєстрований в реєстрі за № 1614, що відповідає ст. 210 Цивільного кодексу України. Договір вчинено повноважними особами, що мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Даний правочин було спрямовано на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин виконано в повному обсязі.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 № 6-301цс15).

Таким чином, з урахуванням ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони були вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Враховуючи викладене, доводи позивача щодо нікчемності договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28.05.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смоляніновою О.Я. за реєстровим № 1614 у зв'язку з наявністю підстав, визначених п. п. 1, 2, 7 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи і задоволенню не підлягають.

Окремо суд звертає увагу на те, що згідно зі ст. 204 ЦК України, правочин вважається правомірним не лише тоді, коли не визнаний судом недійсним, але й у тому випадку, коли його недійсність прямо не встановлена законом.

Отже, зі змісту зазначеної норми вбачається, що правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не спричиняє правових наслідків, крім наслідків його недійсності.

Правочин, недійсність якого прямо встановлена законом, є нікчемним. Визнання нікчемного правочину судом недійсним законом не вимагається, тобто для сторін правочину він не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю (постанова Верховного Суду України від 19 грудня 2012 року у справі № 6-87цс12).

З урахуванням зазначеного, позовна вимога про визнання недійсним нікчемного правочину є невірно обраним способом захисту прав, виходячи з норм ст.16 ЦК України.

Так як, позовні вимоги щодо витребування майна у останнього власника ТОВ «Криптоінвест» та визнання права власності на вказане нерухоме майно за ПАТ «УПБ, носять похідний характер від позовної вимоги про визнання недійсним нікчемного правочину - відсутні підстави для задоволення даних вимог.

За таких обставин, позовні вимоги Публічного Акціонерного Товариства «Український професійний банк» до ОСОБА_1 та ТОВ «Криптоінвест» про визнання нікчемного правочину недійсним, витребування майна та визнання права власності не підлягають задоволенню.

Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, позивачу не повертаються судові витрати, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 141, 259,263-265 268,354,355 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства «Український професійний банк» (адреса зареєстрованого місцезнаходження: 02660, м. Київ, вул. Марини Раскової, 15, ідентифікаційний код 19019775), в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «УПБ», до ОСОБА_1 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, ІПН НОМЕР_1) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Криптоінвест» (адреса зареєстрованого місцезнаходження: 10030, м. Житомир, вул. Київська, 74, ідентифікаційний код 41938807), треті особи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (адреса зареєстрованого місцезнаходження: 04053, м. Київ, Січових Стрільців, 17, ідентифікаційний код 21708016) та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смолянікова Олена Ярославівна (АДРЕСА_4), про визнання недійсним нікчемного правочину, витребування майна та визнання права власності - відмовити в повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 19.03.2018 року, якою накладено арешт на нежитлове приміщення 1-го поверху та підвалу, загальною площею 323,2 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_5 право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Одеської області шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Малиновського районного суду м.Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий