Номер провадження: 22-ц/785/3338/18
Номер справи місцевого суду: 511/2786/16-ц
Головуючий у першій інстанції Гринчак С. І.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

при секретарі судового засідання Фабіжевської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2на заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року в цивільний справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Роздільнянської районної адміністрації в Одеській області про визначення місця проживання дітей, -

ВСТАНОВИВ:

13 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей, третя особа Служба у справах дітей Роздільнянської РА в Одеській області (а.с. 2-4).

Заочним рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 було вирішено задовольнити. А саме, визначити місце проживання малолітніх дітей - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 разом з матір'ю, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, за місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с. 64-66).

15 листопада 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про перегляд заочного рішення, яка ухвалою Роздільнянського районного суду Одеської області від 06 грудня 2017 року була залишена без задоволення (а.с. 44-46).

19 січня 2018 року ОСОБА_2 через канцелярію суду першої інстанції подав апеляційну скаргу на заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року. Зокрема апелянт вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. При цьому, як вказує апелянт, суд першої інстанції неповно з'ясував всі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Тому апелянт просить скасувати заочне рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (а.с. 103-106).

19.02.2018 року від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу. Так, позивач зазначає, що після розлучення та звернення до служби у правах дітей досить нетривалий час ОСОБА_2 знаходився разом з дітьми, але після того, як почав проживати з іншою жінкою пішов з будинку за місцем проживання своєї дружини. З дітьми перестав спілкуватися, а також перестав цікавитись їх життям, інтересами, матеріально теж не допомагав, діти хворіли протягом 2016-2017 року, лікування проходили на стаціонарі, всі необхідні ліки, як зазначає позивач, вона купувала самостійно, ОСОБА_2 жодного разу не прийняв участі в лікуванні дітей та взагалі їх не навідував ні в лікарні, ні вдома за місцем їх проживання. Діти намагались батьку зателефонувати, але він не завжди відповідав на дзвінки. 25.06.2016 року, як пояснює позивач, ОСОБА_2 та протягом всього 2016 року і аж до винесення судового рішення жодного разу до дітей не приходив, ніякої участі у їх вихованні не приймав, почав цікавитись періодично дітьми лише з кінця літа 2017 року. На час ухвалення рішення в справі, як зазначає позивач, та на час подання відзиву ОСОБА_2 не виконує своїх батьківських обов'язків, що говорить про його особисте ставлення до дітей. Лише восени 2017 року батько дітей декілька разів просив дати йому дітей для спілкування, як зазначає позивач, вона давала дозвіл та не забороняла синам спілкуватись з батьком про що свідчить роздруківка смс-повідомлень (переписка між позивачем та відповідачем). Позивач зазначає, що вона має постійний заробіток, піклується про дітей, надає їм всі належні умови проживання, купує одяг, харчі, іграшки, предмети для школи. Спиртними напоями не зловживає, веде нормальний спосіб життя, має змогу привити дітям моральні цінності, організувати належний відпочинок як в літній період, так і в період зимових канікул. А тому позивач вважає, що дітям необхідно проживати разом з матір'ю, оскільки це відповідає інтересам дітей та вказує, що діти фактично проживають з нею. Тому позивач просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване рішення без змін (а.с. 126-129).

В процесі розгляду справи ухвалою Апеляційного суду Одеської області в складі судді Дрішлюка А.І. від 22.02.2018 року були витребувані з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відомості для перевірки доводів апеляційної скарги (а.с. 154-156).

Крім того, 04 квітня 2018 року апеляційним судом до Служби у справах дітей Роздільнянської районної адміністрації в Одеській області направлявся запит про надання ними суду актуалізації висновку та визначення їх процесуальної позиції щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 175).

Розгляд справи з 10.05.2018 року на 24.05.2018 року відкладався в зв'язку з направленням представника позивача клопотання про відкладення судового розгляду (а.с.183-184).

В судовому засіданні 24.05.2018 року представник апелянта та апелянт апеляційну скаргу підтримали. Сторона позивача в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Представник позивача направив клопотання про відкладення розгляду справи. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторони, яка сповіщена про день і час розгляду справи не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників провадження, які з'явились, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, з врахуванням витребуваних матеріалів, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приймаючи рішення по справі суд першої інстанції опираючись, в першу чергу, на інтереси дітей та з метою створення нормальних умов для їх виховання та розвитку, приймаючи до уваги всі наявні в матеріалах справи докази та обґрунтування по справі, з метою максимального забезпечення інтересів малолітніх дітей, їх захисту і забезпечення турботи про них зазначив, що все в сукупності дає підстави вважати, що не має обставин для розлучення дітей з матір`ю. Крім того, суд першої інстанції в своєму рішенні вказав, що у випадку залишення дітей з матір'ю будуть враховані всі інтереси дітей, адже буде збережена система забезпечення життєдіяльності дітей, необхідність зміни місця житла та навчання та необхідності пристосовуватися до організації життя та навчання за новим місцем проживання не буде, оскільки діти за вказаною адресою мешкають з дня народження, що для дітей не стане наступним психотравмуючим фактором після того як їх покинув батько. Щодо висновку Органу опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 04.01.2017 року за № 664/1/18/01-33, суд першої інстанції висловився, що ставиться до нього критично та зазначив, що він є не логічним і суперечить інтересам малолітніх дітей.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції та задовольняючи апеляційну скаргу вважає за необхідне звернути увагу на таке.

Принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року встановлено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір'ю. На суспільство та органи публічної влади має бути покладений обов'язок щодо здійснення особливого піклування про дітей, які не мають сім'ї, та про дітей, які не мають достатніх засобів існування. Бажано, щоб багатодітним сім'ям надавалася державна або інша допомога на утримання дітей.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За положеннями ст. 9 вказаної Конвенції Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Під час будь-якого розгляду згідно з пунктом 1 цієї статті всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у розгляді та викладати свою точку зору. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У тих випадках, коли таке розлучення випливає з якого-небудь рішення, прийнятого Державою-учасницею, наприклад, при арешті, тюремному ув'язненні, висилці, депортації чи смерті (включаючи смерть, що настала через будь-яку причину під час перебування даної особи у віданні держави) одного чи обох батьків або дитини, така Держава-учасниця надає батькам, дитині чи, якщо це необхідно, іншому члену сім'ї на їх прохання необхідну інформацію щодо місцеперебування відсутнього члена (членів) сім'ї, якщо надання цієї інформації не завдає шкоди добробуту дитини. Держави-учасниці надалі забезпечують, щоб подання такого прохання само по собі не призводило до несприятливих наслідків для відповідної особи (осіб).

Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Відповідно до ч 7-9 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Згідно з ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. За положеннями ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. А відповідно до ст. 14 вказаного Закону діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Під час вчинення дій, пов'язаних з розлученням дитини з одним або обома батьками, а також інших дій, що стосуються дитини, в порядку, встановленому законом, судом заслуховується думка та побажання дитини.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 16 липня 2015 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 був розірваний, після розірвання шлюбу прізвище жінки було вирішено відновити на ОСОБА_3 (а.с. 8). В шлюбі в ОСОБА_2 та ОСОБА_3 народились діти: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с. 6-8).

13.12.2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, яким просила визначити місце проживання їх двох неповнолітніх дітей з матір'ю - ОСОБА_3 (а.с. 2-4). Заочним рішенням від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_3 було вирішено задовольнити (а.с. 64-66). Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням 19 січня 2018 року ОСОБА_2 через канцелярію суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, якою просив скасувати оскаржуване рішення (а.с. 103-106).

Як вже вище зазначалось позивачка подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 разом з копіями документів, які підтверджують її доводи. З вказаних документів вбачається, що 03.04.2017 року був укладений шлюб між ОСОБА_6 (громадянин Туреччини) та ОСОБА_3(матір'ю дітей та позивачкою) (прізвище після реєстрації шлюбу - ОСОБА_3) (а.с. 136-141).

Відповідно до листа від 16.03.2018 року, надісланим Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України на виконання ухвали від 22.02.2018 року, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, серія паспорту НОМЕР_1, за напрямом Одеса-Стамбул, Стамбул-Одеса здійснювала: виїзд 26.01.2016 року - в'їзд 07.03.2016 року; виїзд 24.03.2016 року - в'їзд 30.05.2016 року; виїзд 22.06.2016 року - в'їзд 04.08.2016 року; виїзд 06.08.2016 року - в'їзд 02.10.2016 року; виїзд 08.10.2016 року - в'їзд 21.12.2016 року; виїзд 05.01.2017 року - в'їзд 08.05.2017 року. ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, серія паспорту НОМЕР_2 за напрямом Одеса-Стамбул, Стамбул-Одеса здійснювала: виїзд 01.06.2017 року - в'їзд 13.08.2017 року; виїзд 01.09.2017 року - в'їзд 31.10.2017 року; виїзд 06.11.2017 року - в'їзд 14.12.2017 року; виїзд 25.12.2017 року (а.с. 168). Станом на 16.03.2018 року (надання Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України відповіді на ухвалу апеляційного суду від 22.02.2018 року), відомостей щодо повернення ОСОБА_3 в Україну не було.

Крім того, в матеріалах справи міститься висновок Органу опіки та піклування Роздільнянської районної державної адміністрації Одеської області від 04.01.2017 року за № 664/1/18/01-33, відповідно до якого Роздільнянська районна державна адміністрація, як орган опіки та піклування, задовольнила заяву ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2, але проживає за адресою: АДРЕСА_1 № Б-143 про надання йому дозволу органу опіки та піклування про доцільність мешкання його дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 за місцем його проживання, а саме: АДРЕСА_1 (а.с. 11-12). Тобто, місце проживання дітей визначено з батьком за місцем його проживання, а саме: АДРЕСА_1. Однак, як вбачається з матеріалів справи та не оспорюється сторонами ОСОБА_2 одружився на ОСОБА_11 (прізвище після шлюбу - ОСОБА_11) та переїхав на постійне місце проживання за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 105 останнє речення).

Разом з тим, Служба у справах дітей Роздільнянської районної державної адміністрації у відповідь на запит про надання актуалізації висновку та визначення процесуальної позиції щодо визначення місця проживання дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 надіслала до апеляційного суду лист від 25.04.2018 року з якого вбачається, що відповідно до довідки, виданої Роздільнянською ЗОШ І-ІІІ ст. № 2 учні: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 на даний час вважаються відсутніми з поважної причини на підставі особистої заяви матері ОСОБА_3 з метою оздоровлення за межами України в м. Станбул (Туреччина). Окрім того, представник ОСОБА_3 на засіданні районної комісії з питань захисту дітей повідомив, що мати ОСОБА_3 разом з дітьми виїхала за кордон 16.04.2018 року. А тому, в зв'язку із відсутністю дітей та їх матері, орган опіки та піклування висновок щодо визначення проживання місця дітей не надав (а.с. 175, 178-179).

Таким чином, відбулась суттєва зміна обставин, частина з яких мала місце вже на момент подачі заяви про перегляд заочного рішення. Між тим, враховуючи вище положення сімейного законодавства, при вирішенні такого важливого питання як визначення місця проживання дітей обов'язково повинен бути наявним висновок органу опіки та піклування, який би враховував встановлену зміну обставин. При цьому позивачем не спростований попередній висновок органу опіки та піклування, який не було прийнято до уваги судом першої інстанції при прийнятті заочного рішення.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Забезпечення інтересів та належних умов для розвитку дітей є одним з найважливіших та найпріоритетніших завдань кожної держави.

Таким чином, враховуючи викладене, матеріали цивільної справи, фактичні обставини, які склалися в рамках даної справи, керуючись положеннями діючого національного законодавства та міжнародно-правових актів, зважаючи на предмет та характер спірних правовідносин в цивільній справі, які стосуються прав та законних інтересів дітей, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог на підставі ст. 376 ЦПК України через невідповідність заявлених підстав встановленим обставинам справи. При цьому таке рішення не перешкоджає зверненню сторін з відповідними позовами про визначення місця проживання дітей з врахуванням фактично склавшихся у сімейних сторін відносин.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 07 лютого 2017 року - скасувати. Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах дітей Роздільнянської районної адміністрації в Одеській області про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

Повний текст постанови виготовлено 01 червня 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

24.05.2018 року м. Одеса