Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 711/10926/16-ц

провадження № 61-29431 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2017 року у складі судді Дунаєва С. О. та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 липня 2017 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Гончар Н. І., Сіренка Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4, ОСОБА_5, про визнання права власності на спадкове майно.

На обгрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько ОСОБА_6, після смерті якого відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно свідоцтва про право власності, виданого 17 червня 1999 року органом приватизації Придніпровського районного виконавчого комітету, зазначену квартиру у рівних частках було приватизовано відповідачем ОСОБА_2, її батьком ОСОБА_6 та їхньою матір'ю ОСОБА_7

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 померла, після її смерті відкрилася спадщина на 1/3 частину квартиру, яку у рівних долях фактично прийняли її сини -

ОСОБА_2 та ОСОБА_6, як такі, що були зареєстровані та спільно проживали зі спадкодавцем на дату її смерті.

До спливу шестимісячного строку з дня смерті ОСОБА_6, вона у встановленому законом порядку подала заяву про прийняття спадщини. Проте у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно,

09 серпня 2016 року приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ященко В. М. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій щодо видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно.

Зазначила, що свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1 знаходиться у ОСОБА_2, який без пояснення причин категорично відмовляється надати їй оригінал правовстановлюючого документу, що унеможливлює отримання нею свідоцтва про право на спадщину, незважаючи на те, що він належить до другої черги спадкоємців за законом після смерті її батька.

Посилаючись на неможливість отримати свідоцтво про право власності у порядку спадкування у позасудовому порядку, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2017 року за заявою ОСОБА_1 позов залишено без розгляду.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції у частині не вирішення заяви про відшкодування судових витрат, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від

06 квітня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2017 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання про залишення позову без розгляду.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2017 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду. Понесені сторонами судові витрати не відшкодовано.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у відшкодування відповідачеві судових витрат, пов'язаних з розглядом справи, мотивовано тим, що саме по собі пред'явлення позову не може вважатися необгрунтованою дією по відношенню до відповідача. Передумовою для залишення позивачем позовних вимог без розгляду слугувало урегулювання спору у добровільному порядку під час оголошеної у справі перерви, а тому твердження відповідача про безпідставність позовних вимог ОСОБА_1 є необгрунтованими. Використання відповідачем оплатної правової допомоги не становить собою вимушену дію, а є процесуальним правом сторони, тому понесені ним витрати на правову допомогу під час розгляду справи, а також унаслідок залучення до повторного розгляду питання про залишення позову без розгляду іншого представника - адвоката ОСОБА_9, як і сплата ним судового збору за оскарження в апеляційному порядку ухвали Придніпровського районного суду м. Черкас від 07 червня 2017 року, не обумовлено необгрунтованими діями позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 13 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції у частині розподілу судових витрат, апеляційний суд виходив з того, що обов'язковою передумовою задоволення вимоги про компенсацію витрат на правову допомогу, у контексті частини третьої статті 89 ЦПК України, є наявність необгрунтованих дій позивача у результаті яких відповідачем понесено вимушені витрати, а їх розмір повинен бути вмотивованим та доведеним відповідачем належними та допустимими доказами. Підставою звернення позивача з позовом до

ОСОБА_2 стала неможливість отримання нею свідоцтва про право власності на спадкове майно у зв'язку з ненаданням відповідачем правовстановлюючих документів. Твердження відповідача про необгрунтованість вимог ОСОБА_1 спростовуються тим, що після оголошення у судовому засіданні перерви, сторони урегулювали спір у позасудовому порядку, внаслідок чого позивач отримала свідоцтво про право на спадщину.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив скасувати ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від

07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від

13 липня 2017 року та направити справу на новий судовий розгляд.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій належно не з'ясували дійсну причину звернення позивача із заявою про залишення позову без розгляду, а тому надали неправильну оцінку необгрунтованості її дій, а саме зверненню з позовом до суду за відсутності підстав для його задоволення. Зазначене підтверджується тим, що після передачі правовстановлюючих документів нотаріусу, ОСОБА_1 у порядку спадкування отримала свідоцтво про право власності на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1, унаслідок чого зрозуміла безпідставність вимог про визнання за нею права власності на 1/2 спадкового майна, а тому з метою уникнення відшкодування судових витрат при вирішенні спору по суті, звернулася до суду із заявою про залишення її позову без розгляду. Він не ухилявся від надання нотаріусу правовстановлюючих документів, оскільки не отримував від позивача звернень про необхідність надання таких документів нотаріусу, зокрема суди встановили, що листи про необхідність явки до нотаріуса йому направлялися, але він їх не отримував. З урахуванням наведеного вважав, що суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому у відшкодуванні судових витрат, оскільки дії позивача є явно необгрунтованими.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

23 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скаргане підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що у грудні 2016 року

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2,треті особи:ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5про визнання права власності на спадкове майно, відповідно до якого просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2.

На обгрунтування підстав заявлених позовних вимог, посилалася на неможливість отримання нею свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька унаслідок не надання правоустановлюючих документів на квартируАДРЕСА_3 відповідачем

ОСОБА_2

Факт письмового звернення до відповідача з клопотанням про надання оригіналів правоустановлюючих документів на квартиру підтверджується поштовими повідомленнями, що повернулися без вручення за закінченням установленого терміну зберігання.

Також судами установлено, що відповідач ОСОБА_2, у своїх письмових запереченнях на позов, визнавав право позивача на право спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 належної спадкодавцю 1/3 частини квартири АДРЕСА_3, та пропонував їй укласти мирову угоду.

Клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 щодо надання часу для укладення мирової угоди було задоволено судом, наслідком чого стало оголошення у судовому засіданні 23 лютого 2017 року перерви.

У подальшому 14 березня 2017 року перерву у судовому засіданні було продовжено за клопотанням представника ОСОБА_1 - ОСОБА_11 з метою надання часу для подачі нотаріусу правовстановлюючих документів на квартируАДРЕСА_3, які погоджувався надати відповідач.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 квітня 2017 року за заявою ОСОБА_1, позов залишено без розгляду

За приписами статей 79, 84 ЦПК України 2004 року витрати на правову допомогу відносяться до судових витрат.

Відповідно до частини третьої статті 89 ЦПК України 2004 року у випадках закриття провадження у справі, а також у разі залишення заяви без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов'язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій позивача.

Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що саме по собі звернення з позовом до суду та подання заяви про залишення позову без розгляду не свідчить про необгрунтованість дій позивача, оскільки зазначене є диспозитивним правом позивача, передбачене процесуальним законодавством і не містить таких обмежень, а тому для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених ним судових витрат відповідачеві необхідно довести, а суду встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи у ході розгляду справи по суті є необгрунтованими та у чому вони виражені, зокрема: чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.

Оцінюючи доводи касаційної скарги ОСОБА_2, Верховний Суд виходить з наступних міркувань.

Частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до змісту статей 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Відмовляючи у задоволенні вимог про компенсацію судових витрат, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що підставою звернення позивача до суду з позовом до ОСОБА_2 стала неможливість отримання нею свідоцтва про право власності на спадкове майно після смерті батька у визначений цивільним законом спосіб, у зв'язку з письмовою відмовою нотаріуса, за відсутності оригіналів правоустановлюючих документів на спадкове майно, які відмовився надати відповідач. Підставами до залишення заявленого позову без розгляду стала заява ОСОБА_1 про урегулювання спору, оскільки відповідач надав нотаріусу необхідні для вчинення нотаріальної дії документи, що мало наслідком отримання ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом.

Таким чином, суди попередніх інстанцій вирішуючи питання щодо вимог відповідача про компенсацію здійснених ним витрат на правову допомогу, обгрунтовано зазначили, що спір про визнання права власності на частину квартиру АДРЕСА_1 виник у зв'язку з неможливістю позивача отримати свідоцтво про право на спадщину у нотаріуса, а не щодо розміру належної спадкодавцю частки у спадковому майні, а відтак відсутні підстави для визнання дій позивача необгрунтованими.

Касаційний суд вважає непереконливими твердження заявника про те, що йому не було відомо про необхідність надання нотаріусу правовстановлючих документів на квартиру АДРЕСА_4, що позбавило його можливості добровільно надати їх нотаріусу, оскільки навіть з урахуванням того, що він не отримував про це таких досудових вимог позивача, він мав можливість надати такі документи нотаріусу отримавши позовну заяву, до розгляду її у суді по суті. З урахуванням наведеного суд першої інстанції правильно зазначив, що використання відповідачем оплатної правової допомоги не становило необхідно вимушену дію, а є процесуальним правом сторони, а тому понесені ним витрати на правову допомогу під час розгляду справи, а також унаслідок залучення до повторного розгляду питання про залишення позову без розгляду іншого представника - адвоката ОСОБА_9, як і сплата ним судового збору за оскарження в апеляційному порядку ухвали Придніпровського районного суду м. Черкас від 07 червня 2017 року, не було обумовлено необгрунтованими діями позивача.

Зважаючи на викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення клопотання відповідача про відшкодування йому витрат на правову допомогу. Доводи касаційної скарги законність та обгрунтованість висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду, а також до власного тлумачення норм процесуального права.

Відповідно частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Аналізуючи наведене, Верховний суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що суди першої та апеляційної інстанції всебічно дослідили матеріали справи, надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, та правильно застосували норми процесуального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 07 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик