ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/928/18 Справа № 209/4039/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Байбара Г.А. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики від 23 листопада 2013 року у розмірі 45099,44 доларів США, що за курсом НБУ (25,83 грн. за 1 долар США), становить 1164918,53 грн., яка складається з наступного: 30000 доларів США, що еквівалентно 774900,00 грн. - заборгованість за позикою; 15099,44 доларів США, що еквівалентно 390018,53 грн. - проценти, а також стягнути сплачений судовий збір в сумі 6890,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 23 листопада 2013 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики на суму 35000 доларів США. Договором було передбачено строк повернення коштів у сумі 5000 доларів США до 29 листопада 2013 року. Решта суми боргу підлягала сплаті за додатковими домовленостями. Відповідачем було повернуто 5000 доларів США вчасно, про що було зазначено у розписці. Проте, домовленості щодо повернення 30000 доларів США досягнуто не було, тобто не було визначено строк повернення позики. На підтвердження отримання грошових коштів відповідач видав йому власноручно написану письмову розписку, де підтвердив факт отримання ним грошових коштів та строк повернення першої частки позики до 29 листопада 2013 року. За час дії договору позики облікова ставка НБУ змінювалася декілька раз і становила за періоди:

- з 23 листопада 2013 року по 14 квітня 2014 року (141 день) - 6,5%;

- з 15 квітня 2014 року по 16 липня 2014 року (93 дня) - 9,5%;

- з 17 липня 2014 року по 12 листопада 2014 року (128 днів) - 12,5% ;

- з 06 лютого 2015 року по 03 березня 2015 року (26 днів) - 19,5%;

- з 04 березня 2015 року по 27 серпня 2015 року (170 днів) - 30%;

- з 28 серпня 2015 року по 24 вересня 2015 року (27 днів) - 27%;

- з 25 серпня 2015 року по 22 листопада 2015 року (58 днів) - 22%;

- з 23 листопада 2015 року по 21 квітня 2016 року (151 день) -22%;

- з 22 квітня 2016 року по 26 травня 2016 року (35 днів) -19%;

- з 27 травня 2016 року по 23 червня 2016 року (28 днів) -18%;

- з 24 червня 2016 року по 28 липня 2016 року (35 днів) -16,5%;

- з 28 липня 2016 року по 15 вересня 2016 року (26 днів) - 15%;

- з 16 вересня 2016 року по 12 жовтня 2016 року (26 днів) - 15%.

Розрахунок процентів, які він просив стягнути з відповідача, здійснено за формулою: проценти = (загальна сума боргу) / х (облікова ставка НБУ) / (365 днів) х (кількість днів у періоді, в якому діяла ставка НБУ). Таким чином, розмір процентів за користування позикою за період з 23 листопада 2013 року по 12 жовтня 2016 року становить 15099,44 доларів США.

15 серпня 2016 року він направив відповідачу письмову вимогу про повернення боргу та процентів. Ця обставина підтверджується копією вимоги та повідомленням про отримання відповідачем 29 серпня 2016 року. Проте відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, суму боргу йому не повернув, тобто в односторонньому порядку відмовився від виконання своїх зобов'язань за договором. (а.с.2-5).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики - відмовлено (а.с.126-127).

Не погодившись з рішенням, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.133-137) .

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Судом 1 інстанції встановлено, що 23 листопада 2013 року відповідачем ОСОБА_2 була написана розписка, в якій вказано, що він взяв у борг у ОСОБА_1 5000 доларів США, зобов'язується їх повернути до 29 листопада 2013 року. В цій же розписці зазначено: "Кроме этого по ранним договоренностям у меня находятся деньги в сумме 30000 принадлежащие ОСОБА_1 Верну по дополнительным договоренностям"(а.с. 6).

Як зазначено у розписці, і це підтвердили в судовому засіданні позивач та відповідач, грошові кошти в сумі 5000 доларів США відповідач ОСОБА_2 повернув позивачу ОСОБА_1 у визначений у розписці строк - 29 листопада 2013 року.

Згідно письмових заперечень та пояснень відповідача, вбачається, що він не отримував від позивача в борг грошові кошти в сумі 30000 доларів США, а вказані грошові кошти - це сальдо взаєморозрахунків між їх підприємствами, бо він та відповідач постійно були пов'язані фінансовими взаємовідносинами, розраховувалися один з одним як безготівково так і готівкою. Саме тому у розписці немає посилання на те, що він взяв вказані 30000 доларів у борг, і не зазначено, коли саме він отримав ці кошти і коли зобов'язується їх повернути. Відповідач ОСОБА_2 стверджує, що на даний час між ним та ОСОБА_1 немає фінансових зобов'язань, крім його боргу в сумі 20000 доларів США за розпискою від 14.01.2013 року, яка не є предметом даного спору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що розписка від 23 листопада 2013 року не є письмовим документом, що підтверджує укладення між сторонами договору позики на вказану у позові суму, та його умови у розумінні статті 207 та статті 1047 ЦК України. Дана розписка лише підтверджує, що на 23.11.2013 року у відповідача знаходилися належні позивачу гроші в сумі 30000 (без зазначення валюти), які він зобов'язується повернути по додатковим домовленостям, що виключає підстави для задоволення позову.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Так, відповідно до частин 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів, робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою ВСУ в Постанові від 11.11.2015 року за № 6-1967цс15.

Як вбачається із матеріалів справи, єдиним доказом на підтвердження позовних вимог позивача ОСОБА_1 є розписка датована 23.11.2013 року, написання якої не заперечує відповідач ОСОБА_2

Проте, відповідач категорично заперечує, що він за договором позики отримував від позивача вказану у розписці суму 30000 (без зазначення валюти).

Із наявної у справі копії розписки (а.с. 6), оригінал якої досліджувався судом 1 інстанції, також не вбачається, що відповідач ОСОБА_2 23 листопада 2013 року або у будь-який інший день отримав від позивача ОСОБА_1 позику (борг) в сумі 30000 доларів США і зобов'язався їх повернути.

Згідно вказаної розписки вбачається, що "Кроме этого по ранним договоренностям у меня находятся деньги в сумме 30000 принадлежащие ОСОБА_1 Верну по дополнительным договоренностям".

Із вказаного тексту розписки неможливо встановити характер правовідносин, що склалися між сторонами, а також в розписці не вказано в якій саме валюті знаходяться у відповідача кошти, що належать позивачу.

Із розписки витікає, що у відповідача за ранішніми (попередніми) домовленостями знаходяться кошти в сумі 30000. Проте не вказано, які це були домовленості, коли вони були досягнуті чи здійсненні.

В розписці не вказано, що сума коштів 30000 була отримана як позика, чи отримана в борг, що давало б суду підстави визначити правовідносини, що склалися між сторонами, як договір позики, на який посилається позивач та валюту зазначених коштів.

Враховуючи встановлені конкретні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договору позики, з яким погоджується й колегія суддів, оскільки позивачем на підтвердження своїх позовних вимог належних та допустимих доказів не надано.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення спору. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ст. ст. 76, 77, 78, 79 ЦПК України.).

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо наявності боргу у сумі 30000 доларів США є безпідставними, оскільки позивачем на підтвердження свої позовних вимог не надано суду належних доказів та не вказано на них в апеляційній скарзі, а тому колегія суддів вважає, що вони не обґрунтовані та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Посилання апелянта в апеляційній скарзі на те, що суд 1 інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки чинним законодавством передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що може підтверджується певними засобами доказування, зокрема розпискою, яка видається позичальником на підтвердження факту отримання грошей, та повинна містити, в тому числі, умови отримання коштів, зобов'язання їх повернення та дату отримання.

Позивач не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 20 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: