Справа № 159/3709/17 Головуючий у 1 інстанції: Бойчук П.Ю.
Провадження № 22-ц/802/53/18 Категорія: 2 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Русинчука М.М.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

відповідача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину нерухомого майна, набутого за час перебування у шлюбі, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3 на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_3 у вересні 2017 року звернулася в суд із позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_4 про визнання права власності на частину нерухомого майна, яке набуте за час перебування у шлюбі. Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач та відповідач ОСОБА_4 з 17.02.2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.01.2016 року. У шлюбі у них народилась дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Після укладення шлюбу вони почали проживати у будинку батьків чоловіка. Зі згоди власника будинку ОСОБА_1 (батька відповідача ОСОБА_4 В.), позивач та спільна з відповідачем дочка були зареєстровані в будинку по вул. Фестивальній, 55 в м. Ковелі. Відповідач ОСОБА_1 надав їм для проживання одну кімнату. Позивач зазначає, що в подальшому за згоди ОСОБА_1 позивач та відповідач ОСОБА_4 вирішили збільшити свою житлову площу шляхом добудови до кімнати, в якій вони проживали. Позивач вказує, що відповідач ОСОБА_1 надав згоду на виконання робіт щодо проведення добудови до будинку, а в подальшому відповідач ОСОБА_1 побудовану частину будинку мав відчужити на користь подружжя - позивача та відповідача ОСОБА_4 При цьому ОСОБА_1 вказував на доцільність саме такої процедури, оскільки разом із добудовою на їх користь мала б бути відчужена і належна йому кімната, яка в технічному паспорті відображена цифрами «1-7», загальною площею 17,2 кв.м. Будівництво добудови до житлового будинку по вулиці Фестивальній, 55 в м. Ковелі тривало орієнтовно з 2007 року по кінець 2009 року. З метою облаштування двох окремих об'єктів нерухомого майна будинок був реконструйований та після проведення добудови передбачав наявність двох квартир. Після здачі добудови в експлуатацію та оформлення усіх необхідних документів на ім'я ОСОБА_1 було видано нове свідоцтво про право власності на реконструйований об'єкт нерухомого майна. Після отримання відповідних документів відповідач ОСОБА_1 розпочав вчиняти дії, які, на думку позивача, спрямовувались на реалізацію їх домовленості в частині юридичного оформлення набутого ними права власності на добудову. Зокрема, останнім було поділено належну йому земельну ділянку на дві окремих земельних ділянки площами 0,0133 кв.м. (під добудовою із врахуванням кімнати «1-7») та 0,047 кв.м. (під іншою частиною будинку). В подальшому сімейні відносини між позивачем та відповідачем ОСОБА_4 почали поступово погіршуватись і домовленість щодо документального оформлення набутого ними права власності на частину житлового будинку, яку вони спільно побудували, перестала реалізовуватись. Відповідачі перестали визнавати наявне у позивача право власності на частину будинку, а саме на добудову «а1». Позивачем стверджується, що все будівництво добудови «а1» проводилось за спільні сімейні кошти позивача та відповідача ОСОБА_4, а тому позивач вважає, що вказана добудова є їх спільною сумісною власністю, яка набута за спільні сімейні кошти в період перебування у шлюбі. За даними інвентаризації КП «ВОБТІ» від 15.02.2010 року, прибудова «а1» від цілого будинку становить 30/100 часток. З огляду на те, що прибудова здійснювалась виключно за спільні сімейні кошти з ОСОБА_4, то позивач вважає, що вказану частину будинку вони набули у спільну сумісну власність подружжя. У зв'язку з наведеним позивач просить суд визнати право спільної сумісної власності на 30/100 частин житлового будинку, який розташований по вул. Фестивальній, 55 в м. Ковелі, яке набуто ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за час перебування у шлюбі, визначивши належну позивачці частку у праві спільної сумісної власності в розмірі ? спільного майна, що становить 15/100 частин житлового будинку по вул. Фестивальній, 55 в м. Ковелі. Крім цього, позивач просила стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій вказує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив їй у задоволенні позову, оскільки відповідач ОСОБА_1 ніякої участі в добудові будинку не брав, добудова проводилась за спільні кошти її та відповідача ОСОБА_4, як подружжя, що було підтверджено і показаннями свідків, які суд безпідставно не взяв до уваги.

Таким чином, покликаючись на неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, позивач просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги повністю.

Відповідачем ОСОБА_1 подано до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він не погоджується із доводами позивачки, вважає рішення законним і обгрунтованим, просить у задоволенні скарги відмовити, а рішення залишити без змін. При цьому заперечує факт добудови спірних приміщень у належному йому на праві власності будинку за рахунок спільних коштів позивачки і його сина, оскільки проведення добудови було розпочато ще задовго до їх вступу у шлюб, вже було залито фундамент під майбутню забудову. Крім того, зазначив, що всією документацією займався він , фізично роботи проводились ним, сином ОСОБА_4, найманими працівниками, а кошти ним вкладені із зароблених за кордоном та за рахунок кредиту.

В суді апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 та його представник апеляційну скаргу позивача не визнали та просили залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши відповідача, його представника, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, виходячи з такого.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення прав позивача відповідачами, а також з того, що одноосібним власником приміщення є відповідач ОСОБА_1, між сторонами відсутні будь-які домовленості щодо порядку користування приміщенням, щодо визнання за нею права власності - позивачем не доведено того, що добудова велась нею та відповідачем ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з 17 лютого 2006 року, який було розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25 січня 2016 року (а.с. 6).

Відповідачу ОСОБА_1 на праві приватної власності належить житловий будинок № 55 по вулиці Фестивальній в місті Ковелі Волинської області, згідно зі свідоцтвом про право власності, виданим 12.02.2010 р. Ковельською міською радою на підставі рішення виконкому від 14.01.2010 р. № 7 (а.с. 7, 8).

Як вбачається з будівельного паспорта та рішення Виконкому Ковельської міської ради № 158 від 12.04.2007 року, забудовником добудови до житлового будинку в м. Ковелі, по вул. Фестивальній, 55, є ОСОБА_1 (а.с. 65-78, 72).

Відповідно до довідки Управління містобудування та архітектури виконавчого комітету Ковельської міської ради Волинської області від 20.08.2009 року № 2465 було присвоєно адресний номер «1» квартирі площею 67,8 кв.м. в будинку № 55 по вул. Фестивальній в м. Ковелі та присвоєно адресний номер «2» квартирі площею 55,9 кв.м. у цьому ж будинку (а.с. 14).

Разом з тим, згідно з технічним паспортом на вказаний житловий будинок, виготовленим КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» станом на 12.02.2010 року, житловий будинок № 55 по вул. Фестивальній в м. Ковелі зазначений як єдиний цілий обєкт нерухомості, без виділення окремих квартир чи інших помешкань (а.с. 9-13).

Матеріалами справи та наданими доказами, в тому числі і показаннями свідків у суді першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_3 користується кімнатою 1-7, площею 17,2 кв. м.; кімнатою 1-8, площею 15,7 кв. м.; коридором 1-9, площею 5,5 кв.м.; кухнею 1-10, площею 10,8 кв. м.; ванною кімнатою 1-11, площею 6,7 кв. м. у згаданому житловому будинку.

Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06.02.2018 року, яке набрало законної сили, зобовязано ОСОБА_3 усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловими приміщеннями, які розташовані за адресою: вул. Фестивальна, 55 у м. Ковелі, Волинської області шляхом забезпечення ОСОБА_1 вільного доступу до кімнати 1-7, площею 17,2 кв. м.; кімнати 1-8, площею 15,7 кв. м.; коридору 1-9, площею 5,5 кв.м.; кухні 1-10, площею 10,8 кв. м.; ванної кімнати 1-11, площею 6,7 кв. м. (а.с. 187-189, 190-193).

За приписами частини 2статті 3СК України сім"ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з частинами 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до частини 1 статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до норм ст.177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Як визначено ст. 181 ЦК України, до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Право власності та інші речові права на нерухомі речі, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч.1 ст.182 ЦК України).

Згідно з ч.3, 4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (частина четверта статті 334 ЦК України).

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Метою даного позову є визнання права власності на частину нерухомого майна, яке набуте за час перебування у шлюбі.

Однак, судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами відсутні будь-які належно оформлені домовленості щодо порядку користування спірними приміщеннями чи щодо відчуження цих приміщень у користь позивача або ж її колишнього чоловіка. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Відповідач ОСОБА_1 є одноосібним власником приміщення та забудовником добудови до будинку. Належних та допустимих доказів того, добудова велась позивачем під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 та за спільні кошти подружжя позивачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

За ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Таким чином, в суді не доведено, що спірне майно набуте подружжям під час шлюбу, воно згідно належно оформлених документів належить відповідачу ОСОБА_1, як і земельна ділянка, на якій воно знаходиться, а тому зміст оскаржуваного судового рішення та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також про невідповідність висновків суду обставинам справи.

На підставі наведеного, враховуючи встановлені обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.

Разом з тим, відповідач звернувся до суду із заявою про відшкодування йому понесених судових витрат на оплату правничої допомоги в сумі 4500 грн, що підтверджено відповідними документами: договором про надання правової допомоги; розрахунком розміру наданої правничої допомоги ; актом наданої правничої допомоги; оригіналом квитанції банку про сплату вказаної суми за послуги.

Оскільки відповідно до ч.5 ст.137 ЦПК України обовязок заперечення щодо розміру судових витрат на правничу допомогу та доведення неспівмірності витрат покладено на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату роботи адвоката, що підлягають розподілу між сторонами, та за відсутності позивача у судовому засіданні і ненадання таких заперечень з її сторони, суд вважає, що заявлене клопотання слід задовольнити.

Отже, до стягнення з позивача в користь відповідача ОСОБА_1 належить 4500 грн. судових витрат, понесених ним за правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 367, 368, 369, 371, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 05 липня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені ним 4500 (чотири тисячі п"ятсот) грн. судових витрат, пов"язаних із наданням правничої допомоги за розгляд справи в апеляційній інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий

Судді