Справа № 461/2973/17 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/783/6966/17 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про забезпечення благоустроєним житлом,-

в с т а н о в и л а:

В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась із позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради, в якому просила зобов'язати Виконавчий комітет Львівської міської ради забезпечити ОСОБА_3 благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку, яке відповідає санітарним і технічним вимогам, у місті Львові з видачею ордеру для заселення у житло.

В обґрунтування позовних вимог, покликалася на те, що Указом Президента України «Про призначення суддів» від 10.12.2001 року №1205/2001 її було призначено на посаду судді господарського суду Львівської області, на якій вона працює з 02.01.2002 року. Житлові умови, в яких вона проживає за адресою: АДРЕСА_1, є такими, що потребують поліпшення, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов від 27.09.2004 року та 07.04.2017 року. Постановою Львівської обласної державної адміністрації від 21.09.2004 року №6 та Об'єднання профспілок Львівщини від 21.09.2004 року №ВК-4-18г, дозволено зарахувати у 2004 році ОСОБА_3 на квартирний облік працівників, які потребують поліпшення житлових умов. З 05.11.2004 року позивач перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді. Голова господарського суду Львівської області листом від 11.12.2009 року №01/Г-427 звертався до міського голови м. Львова із проханням внести позивача у план-прогноз надання житла на 2010 рік та наголошувалось, що ОСОБА_3 занесена першою до контрольного списку господарського суду Львівської області. Листом Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 14.01.2010 року було повідомлено, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 23.10.2009 року №844 «Про розподіл житла виконавчим комітетом у 2009 році» було заплановано виділення однієї квартири для господарського суду Львівської області. При цьому, у зв'язку із відсутністю в резерві вільного відповідного житла, виділити квартиру для позивача не було можливо. 12.01.2017 року позивач звернулась із заявою до міського голови Львова, Виконавчого комітету Львівської міської ради та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради з метою з'ясування причин такої тривалої бездіяльності у відповідь на що отримала лист Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 13.02.2017 року, згідно якого 07.02.2017 року питання забезпечення житлом позивача розглядалось на засіданні громадської комісії з житлових питань при Виконавчому комітеті Львівської міської ради, яка рекомендувала відмовити позивачу у наданні житла, у зв'язку із відсутністю вільного житла. Частиною 7 ст.44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року передбачено, що не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду або вищого спеціалізованого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку Кабінетом Міністрів України, а суддя іншого суду - відповідними місцевими органами державної виконавчої влади за місцезнаходженням суду. Однак, з моменту призначення позивача на посаду судді господарського суду Львівської області, а також з моменту постановлення її на квартирний облік, відповідач не забезпечив її благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку, яке відповідає встановленим законом санітарним і технічним вимогам, що порушило права та інтереси позивача, а відтак просила позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2017 року позов ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про забезпечення благоустроєним житлом - задоволено.

Зобов'язано Виконавчий комітет Львівської міської ради забезпечити ОСОБА_3 благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку, яке відповідає встановленим Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року (в редакції, яка діяла станом на 10.12.2001 року) санітарним і технічним вимогам, у місті Львові з видачею ордеру для заселення у житло.

Стягнуто з Виконавчого комітету Львівської міської ради на користь ОСОБА_3 640 (шістсот сорок) гривень - витрат на сплату судового збору.

Дане рішення оскаржив відповідач ВК ЛМР.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення є необ'єктивним, оскільки судом першої інстанції неправильно досліджено поданні докази, а обставини які мають значення для справи не в'язко до уваги. Крім того, зазначає, що позивач у позовній заяві зазначає, що фактичним місцем проживання є житловий будинок, який знаходиться в с. Лисиничі, вулиця Руська, 12, Пустомитівського району, Львівської області, а відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 07 квітня 2017 року, складеного депутатами Лисиницької сільської ради, будинок складається з трьох житлових кімнат площею 14,2 кв.м., 14,6 кв.м., 17,1 кв.м,, з кухнею площею 9,3 кв.м., верандою площею 4,9 кв.м., коридору площею 6,3 кв.м., загальна площа будинку становить 66,4 кв.м. Будинок потребує ремонту. Також, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, ОСОБА_3 на праві власності належить 1/2 будинку в с. Лисиничі, до будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: літня кухня, гараж, сарай, вбиральня, огорожа, ворота, замощення, відмостка, криниця. Окрім того, зазначає, що будинок знаходиться в приміській зоні, 5 км. від м. Львова. Відтак відповідач вважає, що гр. ОСОБА_3 забезпечена житлом. Крім того, апелянт вказує на те, що ОСОБА_3 з 2004 року зареєстрована в квартирі АДРЕСА_2 в якості наймача на квартирному обліку в Львівській міській раді перебуває з 05.11.2004 року за № 20347, одна. Також зазначає і те, що гр. ОСОБА_3 правом на першочергове чи позачергове надання жилих приміщень не користується, а серед позачерговиків, які потребують поліпшення житлових умов є 399 сімей, що мають визначений термін надання житла. Враховуючи наведене просить суд скасувати рішення суду першої інтонації а ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції керувався вимогами частини сьомої статті 44 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року (в редакції чинній на час виникнення у позивача права на забезпечення житлом), якою передбачено, що не пізніш як через шість місяців після обрання суддя Конституційного Суду, Верховного Суду або вищого спеціалізованого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку Кабінетом Міністрів України, а суддя іншого суду - відповідними місцевими органами державної виконавчої влади за місцезнаходженням суду. Однак, всупереч вищенаведеним вимогам Закону, ОСОБА_3, як суддю Господарського суду Львівської області, на день вирішення справи не забезпечено житлом, як таку, що потребує поліпшення житлових умов, що свідчить про незаконну бездіяльність Виконавчий комітет Львівської міської ради у вирішенні цього питання, а відтак позовні вимоги підлягають задоволенню.

Однак з таким висновком погодитися не можна із наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, Указом Президента України «Про призначення суддів» від 10.12.2001 року №1205/2001 ОСОБА_3 було призначено на посаду судді господарського суду Львівської області, на якій вона працює з 02.01.2002 року по даний час, що підтверджується довідкою №05-36/16 від 20.04.2017р., виданою головою Господарського суду Львівської області.

ОСОБА_3 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3. Даний будинок знаходиться в приміській зоні.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності належить 1/2 вказаного житлового будинку за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с.Лисиничі, вул.Руська, 12, до якого відноситься такі господарські будівлі та споруди: літня кухня, гараж, сарай, вбиральня, огорожа, ворота, замощення, відмостка, криниця.

Як вбачається з актів обстеження житлово-побутових умов від 27.09.2004 року та 07.04.2017 року умови в будинку є такими, що потребують поліпшення, необхідно провести укріплення фундаменту, ремонт даху, тощо.

Постановою Львівської обласної державної адміністрації від 21.09.2004 року №6 та Об'єднання профспілок Львівщини від 21.09.2004 року №ВК-4-18г дозволено зарахувати у 2004 році ОСОБА_3 на квартирний облік працівників, які потребують поліпшення житлових умов.

З 05.11.2004 року ОСОБА_3 перебуває на квартирному обліку у Львівській міській раді за №20347 - одна, та занесена до Книги реєстрації заяв громадян про взяття на квартирний облік Львівського міськвиконкому.

Голова господарського суду Львівської області листом від 11.12.2009 року №01/Г-427 звертався до міського голови м.Львова із проханням внести позивача у план-прогноз надання житла на 2010 рік та вказував, що ОСОБА_3 занесена першою до контрольного списку господарського суду Львівської області.

Листом Департаменту житлового господарства Львівської міської ради від 14.01.2010 року було повідомлено, що рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 23.10.2009 року №844 «Про розподіл житла виконавчим комітетом у 2009 році» було заплановано виділення однієї квартири для господарського суду Львівської області. При цьому, у зв'язку із відсутністю в резерві вільного відповідного житла, виділити квартиру для позивача не було можливо. Одночасно проінформовано, що клопотання господарського суду Львівської області стосовно забезпечення житлом судді ОСОБА_3. буде враховано при формуванні плану-прогнозу розподілу житла виконавчим комітетом у 2010 році.

12.01.2017 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до міського голови Львова, Виконавчого комітету Львівської міської ради та Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради з метою з'ясування причин такої тривалої бездіяльності, у відповідь на що отримала відповідь Департаменту житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради від 13.02.2017 року, згідно якої 07.02.2017 року питання забезпечення житлом позивача розглядалось на засіданні громадської комісії з житлових питань при Виконавчому комітеті Львівської міської ради, яка рекомендувала відмовити позивачу у наданні житла, у зв'язку із відсутністю вільного житла.

Як вбачається із копії контрольного списку Господарського суду Львівської області для забезпечення житлом суддів, суддя Гутьєва В.В. у даному списку знаходиться під №1.

Відповідно до статті 43 Житлового кодексу Української PCP громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості.

Статтею 46 Житлового кодексу Української PCP визначено перелік осіб, яким жилі приміщення можуть бути надані поза чергою.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 правом на першочергове та позачергове надання жилих приміщень не користується. А серед поза черговиків, які потребують поліпшення житлових умов є 399 сімей, що мають визначений термін надання житла.

Так, частиною першою статті 46 Житлового кодексу Української PCP передбачено надання жилого приміщення поза чергою інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняним до них у встановленому порядку особам протягом двох років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення, а з них інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року з визначенням переважного права інвалідів Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку осіб на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків.

Згідно з частиною другою ст. 46 Житлового кодексу Української РСР поза чергою жиле приміщення може надаватися також в інших випадках, передбачених законодавством.

Такий випадок передбачено у частині сьомій статті 44 Закону України «Про статус суддів», якою встановлено що не пізніш як через шість місяців після обрання, зокрема суддя іншого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується благоустроєним житлом за місцезнаходженням суду.

Зобов'язуючи Виконавчий комітет Львівської міської ради забезпечити ОСОБА_3 благоустроєним житлом у вигляді окремої квартири або будинку, яке відповідає встановленим Законом України «Про статус суддів» від 15.12.1992 року (в редакції, яка діяла станом на 10.12.2001 року) санітарним і технічним вимогам, у місті Львові з видачею ордеру для заселення у житло, судом першої інстанції не було взято до уваги, що частиною першою статті 46 Житлового кодексу Української РСР передбачено строк для надання поза чергою жилого приміщення виключно для таких категорій громадян: по-перше, інвалідам Великої Вітчизняної війни і прирівняних до них у встановленому порядку особам протягом 2 років з дати прийняття рішення про включення їх до списку на позачергове одержання жилого приміщення; по-друге, інвалідам першої групи з числа учасників бойових дій на території інших держав - протягом року.

Відтак, колегія суддів встановивши, що для осіб, обраних на виборну посаду, коли це пов'язано з переїздом в іншу місцевість, чинним законодавством не встановлено строк, протягом якого вони повинні бути забезпечені житлом переважно перед іншими громадянами з таким же статусом, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, та те, що судді не віднесені до переліку категорій осіб, які мають переваги в одержанні жилих приміщень перед іншими категоріями осіб, які мають право на отримання житла поза чергою, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Отже, оскільки ст. 46 Житлового кодексу Української РСР не встановлено строк та переважне право на одержання жилих приміщень перед всіма іншими категоріями позачерговиків для суддів, призначених на роботу в іншу місцевість, то позивач повинен бути забезпечений житлом в порядку черги після того, як будуть забезпечені житлом особи, які перебувають у списку осіб, що мають право на позачергове одержання житла раніше нього, що відповідатиме положенням статті 43 Житлового кодексу Української РСР.

За загальним правилом, викладеним у статті 43 Житлового кодексу Української РСР, громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості. Це правило поширюється і на осіб, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень, в тому числі і судді, призначені на роботу в іншу місцевість та у зв'язку з цим включені виконкомом місцевої ради в окремий список осіб, які мають право на позачергове отримання житла.

Така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду України у справі N 6-390цс15 від 3 червня 2015 року.

Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необхідність зобов'язання відповідача забезпечити позивача у вигляді окремої квартири або будинку.

За таких обставин у справі суд неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення спору, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2.ч.1 ст.374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Виконавчого комітету Львівської міської ради - задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 20 жовтня 2017 року - скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Львівської міської ради про забезпечення благоустроєним житлом - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь Виконавчого комітету Львівської міської ради судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 704 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текс постанови складено 16 березня 2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

Н.О. Шеремета