Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/1999/18

21 листопада 2018 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючої - судді Флоряк Д.В.

секретаря Буратчук О.В.,

з уч. позивача ОСОБА_1,

представника позивача - адвоката ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Надвірна справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання їх такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в АДРЕСА_1, Івано-Франківської області, внаслідок того, що тривалий час були відсутніми.

Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві приватної власності належить в цілому житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які знаходяться в АДРЕСА_2. 07.04.2008 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 та змінила дівоче прізвище із "ОСОБА_5" на шлюбне "ОСОБА_5". Окрім неї у належному їй домоволодінні зареєстровані її чоловік ОСОБА_5, син ОСОБА_6, мати ОСОБА_7, а також сестра ОСОБА_3 та племінник ОСОБА_4 В 2007 році відповідач ОСОБА_3 виїхала на постійне проживання за межі України, а саме в ОСОБА_8, де проживає і на даний час. ОСОБА_4 в 2013 році також виїхав на постійне проживання до своєї матері ОСОБА_3 Точної адреси проживання відповідачів їй не відомо. З приводу не проживання відповідачів у її житловому будинку депутатом Тисменичанської сільської ради Івано-Франківської області складено акт обстеження матеріально-побутових умов проживання. Перешкод в користуванні житлом вона відповідачам не чинила. Таким чином вважає, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не проживають у будинку без поважних причин більше встановленого законом строку, а тому втратили право на користування даним житлом, в зв'язку з чим просить позов задоволити.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених в позовній заяві. Просять суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право на користування житлом в належному ОСОБА_1 житловому будинку АДРЕСА_1 та зняти їх з реєстраціного обліку.

Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про день та час слухання справи були повідомлені завчасно і належним чином шляхом розміщення оголошення на сайті Надвірнянського районного суду від 25.10.2018 р., заяви про причини неявки чи слухання справи в їх відсутність суду не подавали. Відзив на позов також не надали.

Учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

За згоди позивача суд прийшов до висновку про ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідків, та дослідивши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з'ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В судовому засіданні встановлено, що 07 квітня 2008 року позивач по даній справі ОСОБА_9 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб у виконкомі Тисменичанської сільської ради Надвірнянського району, в зв"язку позивач змінила своє дошлюбне прізвище з "ОСОБА_5" на "ОСОБА_5" (а. с 17)

Також судом встановлено, що домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 Надвірнянського району, належало в рівних частках по 1/4 позивачу, її батькам та сестрі ОСОБА_10 Після смерті свого батька згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.04.2007 року спадкоємцем його майна (1/4 частки даного домоволодіння) стала ОСОБА_11 (а.с.7). Також 02.04.2007 року згідно договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Надвірнянської ДНК, ОСОБА_7 та ОСОБА_12 подарували, а ОСОБА_9 прийняла в дар від кожного по 1/4 частці домоволодіння АДРЕСА_1

Таким чином позивачу ОСОБА_1 на даний час належить на праві власності все домоволодіння, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1, Івано-Франківської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.02.2007 року виданим Тисменичанською сільською радою № 7-1 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 13-14)

У житловому будинку в АДРЕСА_1 окрім позивача та членів її сім"ї, також зареєстровані відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується довідкою Тисменичанської сільської ради № 1303 від 18 вересня 2018 року (а.с.6).

Судом достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_3 в 2007 році, а ОСОБА_4 в 2013 році залишили місце проживання в житловому будинку який знаходиться в АДРЕСА_1, Івано-Франківської області та виїхали на постійне проживання до ОСОБА_8. З того часу тільки один раз в 2014 році відповідачі приїжджали в гості на декілька днів. Факт відсутності відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному житлі підтверджено даними акту обстеження матеріально-побутових умов проживання, складеному депутатом Тисменичанської сільської ради, Івано-Франківської області (а.с.5), а також поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_13, ОСОБА_14

Вирішуючи позов, суд погодився з доводами позивача про те, що вона не може здійснити своє право власності і розпорядитися належним її майном, так як в належному їй житлі залишилися зареєстрованим відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Об'єкт права власності (домоволодіння) є житловим приміщенням, тому режим мешкання в нім регулюється нормами Житлового кодексу України.

Згідно ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Громадяни, які мають у приватній власності домоволодіння, мають право користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, що закріплено у ч. 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 64 Житлового кодексу встановлено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Проживання та реєстрація сторонніх осіб в житловому будинку є перешкодою для власника здійснювати свої передбачені законом права власності в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 Сімейного Кодексу України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Підстави позбавлення члена сім"ї права користування жилим приміщенням, яке належить громадянинові на праві власності, визначені ст. 405 ЦК України.

Ч.2 ст.405 ЦК України передбачає, що член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Дослідивши всі наявні докази по справі, суд прийшов до переконання, що визнання відповідачів такими, що втратили право на користування спірним житлом не завдасть істотної шкоди їх інтересам та не порушить їхні права.

Спірне житло не є власністю відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та належить в цілому на праві приватної власності позивачу по справі ОСОБА_1

Судом встановлено, що понад установлений законом строк ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в спірному житлі не мешкають, не отримують кореспонденцію за даною адресою, особистих речей у житлі не мають, участі у витратах по утриманню житла не приймають, спірним житлом не цікавляться, перепон у користуванні житлом їм ніхто не чинив, з будь-якими вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном в установленому законом порядку не зверталися .

Такими чином, враховуючи вище встановлені судом обставини, що свідчать про не проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у спірному житлі понад установлений законом строк, та беручи до уваги те, що протилежного належними в розумінні ЦПК України доказами відповідачами не доведено, а тому їх слід визнати такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком в АДРЕСА_1, Івано-Франківської області.

Що стосується вимоги про зняття відповідачів з реєстрації, то в цій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки в результаті визнання судом особи такою, що втратила право користування житлом, такі наслідки передбачені ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" без додаткового ухвалення рішення суду. До відмови у знятті з реєстрації на підставі рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням (квартирою) права позивача у цьому питанні не порушені і тому суд відповідно до приписів ст. 16 ЦК України про захист права лише у передбачений законом чи договором спосіб не має підстав для ухвалення рішення з цього приводу.

Тобто, рішення суду про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов є обгрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення.

На підставі наведеного, ст.ст. 15, 16, 317, 321, 383, 386, 405 ЦК України, керуючись ст.ст. 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задоволити частково.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право на користування житловим будинком в АДРЕСА_1

В решта позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Надвірнянський районний суд.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Флоряк Д.В.

Повний текст рішення виготовлено 27.11.2018 року