Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 576/1147/15-ц

провадження № 61-15800св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області

від 10 серпня 2015 року у складі судді Колодяжного А. О. та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І.,

Дубровної В. В., Сибільової Л. О.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ АБ «Укргазбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 10 вересня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» і ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 280/09/2013/0001, відповідно до умов якого позивач надав ОСОБА_4 кредит у сумі 90 780,00 грн, на строк із 10 вересня 2013 року по 07 вересня 2018 року під 14,3 % річних у межах строку користування та 19,3 % річних у випадку простроченої заборгованості, на придбання автомобіля марки Opel Astra, 2013 року випуску.

10 вересня 2013 року між ним, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір поруки № 280/09/2013/0001-Р, згідно з яким ОСОБА_5, як поручитель, зобов'язалась перед банком відповідати за невиконання позичальником зобов'язань за кредитним договором від 10 вересня 2013 року № 280/09/2013/0001.

Позивач зазначає, що він свої зобов'язання за вказаним кредитним договором виконав у повному обсязі, разом з тим ОСОБА_4 порушує строки повернення кредиту та сплати процентів, у зв'язку з чим у останнього станом на

17 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 80 009,32 грн, із яких:

70 835,80 грн - заборгованість за кредитом строкова; 10 702,36 грн - заборгованість за кредитом прострочена; 540,23 грн - заборгованість за процентами поточна;

930,93 грн - заборгованість за процентами прострочена.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ АБ «Укргазбанк» просило достроково стягнути солідарно з відповідачів вищезазначену заборгованість.

Крім того, позивач зазначає, що з метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним вище кредитним договором, між ним та ОСОБА_4 укладений договір застави від 10 вересня 2013 року, відповідно до умов якого останній зобов'язаний страхувати предмет застави. У випадку порушення цієї умови позичальник повинен сплатити на користь банку штраф у розмірі 1,5 % від заставної вартості предмета застави, який збільшується на 0,75 п.п. щомісячно наростаючим підсумком. У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не застрахував предмет застави, позивач просив стягнути з нього штраф у сумі 9 078,00 грн.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2015 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» задоволено частково. Солідарно стягнуто з

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором від 10 вересня 2013 року

№ 280/09/2013/0001 у сумі 83 009,32 грн, із яких 70 835,80 грн - заборгованість за кредитом строкова; 10 702,36 грн - заборгованість за кредитом прострочена;

520,23 грн - заборгованість за процентами поточна; 930,93 грн - заборгованість за процентами прострочена. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ АБ «Укргазбанк» штраф за неналежне виконання умов договору застави щодо страхування предмета застави у розмірі 2 269,50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідачами порушені строки повернення кредитних коштів, тому вимоги позивача щодо дострокового виконання зобов'язань є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Зменшуючи розмір неустойки, суд першої інстанції керуючись положеннями статті 551 ЦК України, виходив із того, що позивачем визначено штраф у великому розмірі, проте цей штраф не може бути джерелом невиправданого збагачення, та нараховується за невиконання умов договору застави і не пов'язаний з оплатою кредитного боргу, а отже, у позивача відсутні будь-які збитки та фінансові втрати у зв'язку з неналежним виконанням договору застави щодо страхування предмета застави.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за кредитним договором не оскаржувалося, тому відповідно до положень частини першої статті 303 ЦПК України в цій частині в апеляційному порядку не переглядалося.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк» відхилено. Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2015 року ПАТ АБ «Укргазбанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2015 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_4 штрафу за неналежне виконання умов договору та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що частиною третьою статті 549 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин які мають істотне значення, проте ОСОБА_4, відповідно до вимог статей 58, 60 ЦПК України 2004 року, до моменту ухвалення оскаржуваного рішення не подав заяву про зменшення розміру штрафу за неналежне виконання умов договору застави та будь-яких доказів, які б підтверджували погіршення його майнового стану. Натомість неналежне виконання ОСОБА_4 підпункту 3.3.4 договору застави свідчить про безумовне існування негативних наслідків для банку. Зменшення судом першої інстанції штрафу за неналежне виконання умов договору застави суперечить висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 вересня

2014 року № 6-100цс14, оскільки розмір штрафу, який банк просив стягнути з відповідача, не є більшим від розміру заборгованості за кредитним договором, тому відсутні підстави для його зменшення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 жовтня 2015 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У лютому 2016 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення на касаційну скаргу ПАТ АБ «Укргазбанк», в яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій, а фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суд надав належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану цивільну справу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 10 вересня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 280/09/2013/0001.

Відповідно до підпунктів 1.1-1.4 цього договору, банк надає позичальнику кредит на придбання автомобіля марки Opel Astra, 2013 року випуску, у сумі 90 780,00 грн на строк із 10 вересня 2013 року по 07 вересня 2018 року під 14,3 % річних у межах строку користування та 19,3 % річних у випадку простроченої заборгованості.

На забезпечення виконання умов кредитного договору від 10 вересня 2013 року

№ 280/09/2013/0001 між позивачем, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладений договір поруки № 280/09/2013/0001-Р, згідно з яким остання, як поручитель, зобов'язалась перед банком відповідати за виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором.

10 вересня 2013 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_4 укладений договір застави, згідно з яким відповідач передав у заставу позивачу автомобіль Opel Astra, заставною вартістю 151 300,00 грн.

Відповідно до пунктів 3.3.4 та 4.2 договору застави заставодавець зобов'язаний на період дії цього договору застрахувати предмет застави на повну його вартість за власний рахунок відповідно до вимог банку та забезпечити безперервну дію страхового покриття. За кожний випадок невиконання чи неналежного виконання пункту 3.3.4 цього договору позичальник сплачує на користь банку штраф. Розмір штрафу встановлюється залежно від строку протягом якого позичальник порушував вимоги пункту 3.3.4 цього договору та становить 1,5 % від заставної вартості предмета застави, визначеної у пункті 2.3 цього договору, який збільшується на

0,75 п.п. щомісячно наростаючим підсумком починаючи з 2-го календарного місяця, що слідує за місяцем порушення (у тому числі враховуючи місяць у якому будуть виконані зобов'язання зі страхування).

30 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ТДВ «Експрес Страхування» укладений договір добровільного страхування наземного транспорту

№ 202.13.2193719 зі строком дії до 09 вересня 2014 року.

Встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі та здійснив видачу ОСОБА_4 кредитних коштів у сумі 90 780,00 грн, що підтверджується меморіальним ордером від 10 вересня 2013 року № 234.

Із розрахунку заборгованості за кредитом та випискою із особового рахунку, вбачається, що станом на 17 березня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 80 009,32 грн, з яких: 70 835,80 грн - заборгованість за кредитом строкова;

10 702,36 грн - заборгованість за кредитом прострочена; 540,23 грн - заборгованість за процентами поточна; 930,93 грн - заборгованість за процентами прострочена.

06 квітня 2015 року позивач направив кожному з відповідачів претензію про сплату заборгованості за кредитом.

Статтею 3 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання.

Якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму, але не більшу за його ринкову вартість. У разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика (стаття 10 Закону України «Про заставу»).

Аналогічна позиція зазначена у статті 581 ЦК України, якою передбачено, що якщо предмет застави не підлягає обов'язковому страхуванню, він може бути застрахований за згодою сторін на погоджену суму. У разі настання страхового випадку предметом застави стає право вимоги до страховика.

Статтею 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною третьою статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Частиною першою статті 60 ЦПК України2004 року встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року установлено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Загальні вимоги процесуального права, закріплені у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України 2004 року, визначають обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову.

Відповідно до вимог статті 1 ЦПК України 2004 рокузавданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року(нині - стаття 5 ЦПК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина третя статті 551 ЦК України, оскільки нарахований штраф значно перевищує розмір збитків та не пов'язаний з оплатою кредитного договору, а стягнення штрафу у розмірі 2 269,50 грн забезпечить дотримання справедливого балансу інтересів сторін та дозволить реалізувати забезпечувальну функцію штрафу.

Доводи касаційної скарги про те, що частиною третьою статті 549 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин які мають істотне значення, проте ОСОБА_4, відповідно до вимог статей 58, 60 ЦПК України 2004 року, до моменту ухвалення оскаржуваного рішення не подав заяву про зменшення розміру штрафу за неналежне виконання умов договору застави та будь-яких доказів, які б підтверджували погіршення його майнового стану, не заслуговує на увагу, оскільки положення частини третьої статті 551 ЦК України застосовується судом незалежно від подання заяви стороною.

Наведені у касаційній скарзі доводи про те, що зменшення судом першої інстанції штрафу за неналежне виконання умов договору застави суперечить висновкам Верховного Суду України, викладеним у постанові від 03 вересня 2014 року

№ 6-100цс14, оскільки розмір штрафу, який банк просив стягнути з відповідача, не є більшим від розміру заборгованості за кредитним договором, тому відсутні підстави для його зменшення, є безпідставним, оскільки метою неустойки (штрафу) за порушення зобов'язання є забезпечення належного виконання зобов'язання, а отже за відсутності у позивача будь-яких збитків та фінансових втрат суд зменшив розмір нарахованого штрафу.

Крім того, оскаржувані судові рішення не суперечать висновку Верховного Суду України,викладеним у зазначеній у касаційній скарзі постанові, в якій йдеться про те, що за правилами пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Частиною третьою статті 551 ЦК України, зокрема передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків.

Інші доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства акціонерного банку «Укргазбанк» залишити без задоволення.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 10 серпня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 21 вересня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик