Постанова

Іменем України

11 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 754/5405/16-ц

провадження № 61-883 св 17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Національна гвардія України в особі Головного управління Національної гвардії України,

третя особа - будівельна корпорація «УкрАзіаБуд»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у складі судді Лісовської О. В. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Панченка М. М., Волошиної В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Національної гвардії України про стягнення збитків. У процесі розгляду справи судом здійснено заміну відповідача на Національну гвардію України в особі Головного управління Національної гвардії України, а також залучено до участі у справі як третю особу будівельну корпорацію «УкрАзіаБуд» (далі - БК «УкрАзіаБуд»).

На обгрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що 29 жовтня

2003 року між нею та БК «УкрАзіаБуд» укладено договір про інвестування будівництва житлового будинку № 9, корпус 4 по проспекту Ватутіна у м. Києві, строк завершення будівництва - 4 квартал 2004 року.

13 листопада 2003 року на виконання умов зазначеного договору вона перерахувала на рахунок БК «УкрАзіаБуд» кошти у розмірі 189 992,40 грн, що становить 100 % вартості квартири.

Будівництво об'єкту станом на день подачі позову не завершено, об'єкт інвестування їй не передано, при цьому вона отримала лист про передачу замовником будівництва - Головним управлінням внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (надалі - ГУ ВВ МВС України) зобов'язань щодо завершення будівництва товариству з обмеженою відповідальністю «Етьєн Вест» (далі - ТОВ «Етьєн Вест»), а листом від 7 липня 2015 року Національна гвардія України, що є правонаступникомГУ ВВ МВСУкраїни, повідомила її про те, що вона не має права на отримання у власність квартири у спірному будівництві, оскільки за нею закріплена зовсім інша квартира.

Посилаючись на те, що внаслідок протиправної бездіяльності замовника будівництва - ГУ ВВ МВС України, правонаступником якого є Національна гвардія України в особі Головного управління Національної гвардії України їй спричинені збитки у вигляді майнової шкоди у розмірі вартості квартири, площею 76, 92 кв.м, яка на день подачі позову (12 квітня 2016 року) становить 85381,20 доларів США, що відповідно до курсу Національного банку України

(далі - НБУ) складає 2 183 248,43 грн, просила стягнути з відповідача зазначену суму.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у відповідача перед позивачем не виникло жодних зобов'язань, а тому відсутні підстави для відшкодування ним заподіяних позивачу збитків.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суду першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що зобов'язання щодо передачі ОСОБА_4 квартири у спірному об'єкті будівництва на підставі договору інвестування

№ 29-10-03-ТР від 29 жовтня 2003 року виникло у БК «УкрАзіаБуд», а тому висновок суду про відсутність правових підстав для покладення на Національну гвардію України в особі Головного управління Національної гвардії України обов'язку по відшкодуванню заподіяних позивачеві збитків, є законним та обгрунтованим.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що замовником та власником спірного будівництва є ГУ ВВ МВС України, правонаступником якого є відповідач, а тому саме він відповідно до статей 879-883 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) повинен контролювати хід будівництва, якість робіт, виконання підрядниками умов договору будівельного підряду, та здійснювати заміну підрядника. При цьому БК «УкрАзіаБуд», укладаючи із нею договір інвестування, діяло за дорученням замовника будівництва. Також зазначала, що вона не надавала згоди на заміну боржника у зобов'язанні на ТОВ «Етьєн Вест».

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 29 жовтня 2003 року між

ОСОБА_4 та БК «УкрАзіаБуд» укладено договір про інвестування будівництва житлового будинку № 9, корпус 4 по проспекту Ватутіна у м. Києві.

13 листопада 2003 року на виконання умов договору ОСОБА_4 перерахувала на рахунок БК «УкрАзіаБуд» грошові кошти в сумі 189 992,40 грн, що становить 100 % вартості квартири.

Строк завершення будівництва - 4 квартал 2004 року, але станом на час розгляду справи в судах попередніх інстанцій будівництво об'єкту не завершено, об'єкт будівництва позивачу не передано.

Звертаючись до суду з позовом про відшкодування шкоди, ОСОБА_4 зазначала, що внаслідок не завершення спірного будівництва та не передачі їй у власність проінвестованої нею згідно договору від 29 жовтня 2003 року квартири, їй було спричинено збитки, зокрема у розмірі вартості квартири на теперішній час.

Відповідно до частин першої - третьої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовується в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Ураховуючи, що завдані позивачу збитки пов'язані з невиконанням умов договору про інвестування будівництва житлового будинку від 29 жовтня

2003 року, укладеного між нею та БК «УкрАзіаБуд», відповідно до пунктом 4.2.2 якого БК «УкрАзіаБуд» зобов'язувалась передати відповідачу проінвестовану нею квартиру згідно акту приймання-передачі, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про виникнення зобов'язальних правовідносин щодо передачі квартири саме між ОСОБА_4 та БК «УкрАзіаБуд» та покладення на зазначену особу відповідальності за невиконання умов договору

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з статтею 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Правові наслідки порушення зобов'язання встановлені у статті 611 ЦК України, серед яких передбачено відшкодування збитків (пункт 4 частини першої статті 611 ЦК України).

Судами попередніх інстанцій установлено, що зобов'язальних правовідносин між позивачем та відповідачем щодо передачі у власність квартири у будинку № 9,корпус 4 по проспекту Ватутіна у м. Києві не виникало.

Доводи касаційної скарги про те, що ГУ ВВ МВС України, правонаступником якого є Національна гвардія України в особі Головного управління Національної гвардії України, є замовником та власником спірного будівництва, а тому саме на нього покладено обов'язок передати їй у власність проінвестовану нею квартиру є безпідставними, оскільки зобов'язання щодо передачі позивачу у власність квартири виникли на підставі пункту 4.2.2 договору у БК «УкрАзіаБуд». Крім того, з договору № 206-4А/03 від 15 березня 2006 року убачається, що

БК «УкрАзіаБуд» є дольовиком у здійсненні будівництва спірного нерухомого об'єкту, яке після його закінчення матиме право власності на відповідну частину у ньому.ГУ ВВ МВС України ж зобов'язувалось передати квартири у спірному об'єкті нерухомості військовослужбовцям Внутрішніх військ МВС України та членам їх сімей, доказів про належність до яких ОСОБА_4 не надала.

Посилання ОСОБА_4 на те, що при укладенні договору про інвестування будівництва житлового будинку від 29 жовтня 2003 року БК «УкрАзіаБуд» діяло від імені замовника будівництва - ГУ ВВ МВС України, є необґрунтованими та ґрунтуються виключно на припущеннях. Зі змісту зазначеного договору убачається, що він укладений між позивачем та БК «УкрАзіаБуд», як самостійним суб'єктом цивільних правовідносин.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 до Національної гвардії України в особі Головного управління Національної гвардії України про відшкодування збитків, є законними та обгрунтованими, а відтак відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 22 листопада 2017 рокузалишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

С. О.Погрібний

О. В.Ступак