Житомирський апеляційний суд
Справа №545/1121/17 Головуючий у 1-й інст. Лівочка Л. І.
Категорія 39 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Талько О.Б., Шевчук А.М.

за участю секретаря

судового засідання Добровольської Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі цивільну справу №545/1121/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 червня 2018 року, яке ухвалене суддею Лівочка Л.І. в смт Брусилів

в с т а н о в и в :

У травні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просив встановити факт прийняття ним спадщини та визнати право власності на спадкове майно його матері ОСОБА_4, що складається із земельної ділянки та заощаджень на ощадних книжках. В обґрунтування позову зазначив, що заяву про прийняття спадщини не подавав до нотаріальної контори в зв'язку з тим, що вважав себе таким, який фактично прийняв спадщину.

Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове, яким задовільнити його позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування скарги, зокрема, зазначив, що суд не взяв до уваги той факт, що після смерті матері - ОСОБА_4 фактично прийняв спадщину, так як проживав у будинку, обробляв земельну ділянку, проводив ремонт. Крім того, забрав ощадну книжку, видану на ім'я його матері з грошовими заощадженнями, що є доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги надані ним письмові докази, що стосуються його місця проживання в період з квітня по грудень 1999 року, а також те, що його батько ОСОБА_5 прийняв спадщину після смерті своєї дружини ОСОБА_4, в тому числі, і на земельну ділянку (пай) і таким чином це право вже після смерті батька перейшло до нього.

Відповідач ОСОБА_3 проти апеляційної скарги заперечила, надіславши відзив, у якому просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надіслали до суду заяви про розгляд справи без їх участі.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням наведеного, колегія суддів здійснює розгляд справи за відсутності всіх учасників справи, які не з'явились в судове засідання та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_5 померла мати позивача - ОСОБА_4. Після її смерті спадщину на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, вартістю 18967,00 грн. прийняв її син, брат позивача - ОСОБА_7, який 04.08.2004 р. отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,51 га, розташовану на території Соболівської сільської ради з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. А спадщину на ? частину грошових вкладів, належних померлій ОСОБА_4, що знаходяться в Брусилівському відділенні Ощадного банку на рахунку № НОМЕР_1, отримав її чоловік, батько позивача - ОСОБА_5.

ІНФОРМАЦІЯ_3. помер батько позивача - ОСОБА_5, після смерті якого позивач разом зі своїм братом оформили спадщину кожен на ? частини спадкового майна, що залишилось після смерті батька.

ІНФОРМАЦІЯ_4. помер брат позивача - ОСОБА_7, після смерті якого все належне майно, в тому числі і спірна земельна ділянка була успадкована його дочкою - ОСОБА_3, яка 16.05.2012 р. отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку, належну батькові на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Позивач вважаючи, що фактично прийняв спадщину після смерті матері, так як проживав разом з нею, відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р., звернувся до нотаріальної контори, де йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю факту прийняття спадщини. Тому він змушений був звернутися до суду для встановлення факту прийняття ним спадщини.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності та відсутності належних та переконливих доказів фактичного вступу позивача в управління та володіння спадковим майном у визначений Законом строк.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу УРСР, 1963 р., який діяв на момент їх виникнення.

Згідно ч.1ст. 529 ЦК, 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Нормами статті 548 ЦК УРСР, 1963 р. передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР 1963 р. визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Таким чином, прийняття спадщини може підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк із дня відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном.

Звертаючись до суду, позивач послався на те, що після смерті матерів він прийняв спадщину, оскільки проживав у будинку, проводив його ремонт, обробляв земельну ділянку та забрав ощадну книжку з будинку батьків протягом шести місяців з дня смерті матері, тобто фактично вступив в управління та володіння спадковим майном і відповідно до ст. 549 ЦК України (в ред. 1963 р.) та п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮ України № 18/5 від 14.06.1994 р., є таким, що прийняв спадщину.

На підтвердження вказаного вище як докази надав акт від 28.07.2017 р. в якому зазначено, що ОСОБА_2 на час смерті матері ІНФОРМАЦІЯ_5 проживав в АДРЕСА_1 та акт від 06.08.2017 р., в якому вказано, що в період з квітня по грудень 1999 року не проживав за місцем своєї реєстрації та проживання (а.с.57, 58).

Крім того, надав ще звернення ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_2 на час смерті матері та після проживав в с. Соболівка, займався ремонтом будинку та підсобних приміщень, обробляв земельну ділянку, доглядав за батьком (а.с.11).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці докази встановлюються такими способами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст.ст. 79,80 ЦПК України).

Згідно з положеннями ст. 82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 24.02.2015 р, яке залишене в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 р. визнано, що позивач ОСОБА_2 у контексті вимог ст.549 ЦК України в редакції 1963 року, не є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері. Так само як і посилання позивача, як на підставу прийняття спадщини, на п. 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не знайшли свого підтвердження при розгляді справ.

Що стосується актів та звернення ОСОБА_6 як доказів, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв їх як належні та достовірні, оскільки такі не відповідають вимогам положень Глави 5 Параграфу 1 ЦПК України. Акти, як письмові докази, подані позивачем понад 18 років після смерті його матері ОСОБА_4, член комісії ОСОБА_6, який окрім цього, звертався до суду зі зверненням про місце проживання позивача у певний період у певному місці, помер, в зв'язку з чим суд не має можливості перевірити його свідчення в установленому законом порядку. Позивач відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зареєстрований в АДРЕСА_2. За місцем реєстрації позивача, в Полтавській області, розташована Східно-Українська геофізична розвідувальна експедиція об'єднання «Укргеофізика», де ОСОБА_2 працює з 19.07.1982 р. по теперішній час. Згідно довідки вказаного підприємства позивач у 1999 році перебував у щорічній відпустці з 05 липня по 04 серпня (а.с.164).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності ст. 89 ЦПК України).

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач у відповідності до положень ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.)не є таким, що прийняв спадщину після смерті своєї матері, а відтак його вимоги про встановлення факту прийняття спадщини та визнати право власності на спадкове майно є необґрунтованими і такими, що не підлягають до задоволення.

Наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду першої інстанції не спростовують та не впливають на правильність прийнятого рішення, а зводяться лише до переоцінки доказів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 20 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2018 року.

Головуючий: Судді: