АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/304/18 Справа № 191/5148/16-ц Головуючий у 1 й інстанції - Гречко Ю. В. Доповідач - Петешенкова М.Ю.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - Петешенкової М.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Макарова М.О.

при секретарі - Керімовій-Бандюковій Л.К.

розглянула у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу керівника Синельниківської місцевої прокуратури на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати ОСОБА_3, якою за життя було складено заповіт на її ім»я та її брата ОСОБА_4

Після смерті матері, вона звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини, але свідоцтво про право на спадщинуза заповітом на земельну ділянку (пай), так і не отримала, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на право власності на землю.

На підставі вищенаведеного, просила визнати за нею в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку загальною площею 1,110 гектарів ріллі для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, яка належала померлій на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 18 сесії XXII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 30 березня 2001 року №88а-18/ХХІІІ, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів за № 1519.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року позов задоволено (а.с.102-103).

Визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на земельну ділянку загальною площею 1,110 гектарів для ведення особистого підсобного господарства, що знаходиться на території Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області, яка належала померлій ОСОБА_3 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії НОМЕР_1, виданого на підставі рішення 18 сесії XXII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 30 березня 2001 року №88а-18/ХХІІІ, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів за № 1519.

В апеляційній скарзі керівник Синельниківської місцевої прокуратури, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову (а.с.105-110).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України при прийнятті рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що підстави, якими обґрунтовано позов, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи.

Проте з таким висновком суду погодитись не можна.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача ОСОБА_3,яка за життя склала заповіт від 17 січня 1991 року, яким заповіла ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в рівних частинах на випадок смерті усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б не складалося, посвідчений секретарем виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області та зареєстрований за № 6.

Спадкоємцем за заповітом, ОСОБА_2 у встановлений законом строк подано заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, від імені другого спадкоємця, ОСОБА_4 в установлений законом строк подана заява про відмову від спадщини і до спливу шестимісячного строку останній не заявив про скасування цієї заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 була постійним користувачем земельної ділянки площею 1.110 гектарів, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради, надана для ведення особистого підсобного господарства на підставі рішення 18 сесії ХХІІІ скликання Миролюбівської сільської ради народних депутатів від 30 березня 2001 року № 88а-18/ХХІІІ, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 1519.

Постановою державного нотаріуса Другої синельниківської державної нотаріальної контори від 30 вересня 2016 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на право користування землею після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3, оскільки спадкодавець мала право користування земельною ділянкою, але право власності на земельну ділянку не отримала.

Згідно з ч. 1 ст. 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Зі змісту ч. 2 ст. 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст. ст. 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно ст.125 ЗК України (чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 жовтня 2016 року у справі №6-2329цс16, яка згідно ч. 1 ст. 417 ЦПК України є обов'язковою для суду першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи.

З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що спірна земельна ділянка знаходилась лише у користуванні померлої, у встановленому законом порядку право власності не набувалось, а тому й не дає підстав для його виникнення у спадкоємця, відтак ОСОБА_2 звернулася до суду за захистом неіснуючого права. При цьому, позивач не позбавлена можливості звернутися до власника цієї землі для оформлення своїх прав на користування нею.

Проаналізувавши вищі встановлені обставини у справі та письмові матеріали, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, в основу рішення суду взяті до уваги докази та факти, які є недоведеними належним чином та мають суперечливий характер, проте суд помилково вважав їх встановленими, а отже висновки суду не відповідають дійсним обставинам у справі, як такі, що зроблені з допущенням неправильного застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права, що спричинило ухвалення незаконного рішення у справі.

За таких обставин, переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позов ОСОБА_2 не підлягає задоволенню, оскільки не знайшов своє підтвердження за розглядом справи у суді, а тому рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивача на користь прокуратури Дніпропетровської області підлягають стягненню витрати зі сплати судового збору у розмірі 606,32 грн.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, ч.ч.3-6 ст.147 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу керівника Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області - задовольнити.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Дніпропетровської області витрати зі сплати судового збору у розмірі 606,32 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: М.Ю. Петешенкова

Н.М. Деркач

М.О. Макаров