АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/792/673/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2018 року м. Хмельницький

Апеляційний суд Хмельницької області у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

ОСОБА_1 (суддя-доповідач),

ОСОБА_2, ОСОБА_3,

секретаря: Дубової М.В.,

учасники справи: ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5,

представник відповідача ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року (суддя Карплюк О.І.) за позовом ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання її звільненою з роботи за власним бажанням, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат у звязку з перебуванням на лікарняному та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом у якому просила, з урахуванням збільшення позовних вимог, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення за прогул без поважних причин №110-К від 26 вересня 2017 року, вважати її звільненою з посади з 17 вересня 2017 року за власним бажанням на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, зобовязати ПАТ «Готель Поділля» внести до трудової книжки записи щодо зміни дати та формулювання підстав звільнення, також стягнути з ПАТ «Готель Поділля» на її користь компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4871 грн. 39 коп., виплати у звязку з перебуванням на лікарняному, в період з 24 липня 2017 року по 16 вересня 2017 року, в сумі 5786 грн. та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 14 993 грн.

Позов мотивувала тим, що наказом №110-К від 26 вересня 2017 року її було звільнено з роботи на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за прогул без поважних причин. Про своє звільнення ОСОБА_4 дізналась з листа №417 від 27 вересня 2017 року, який отримала 29 вересня 2017 року. Вказувала, що з липня 2017 року відповідач не виплачував належну їй заробітну плату.

Позивач вважає своє звільнення незаконним, та таким, що проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки з 27 липня 2017 року перебувала на лікарняному, про що повідомляла ПАТ «Готель «Поділля», направивши поштовим звязком на адресу товариства лист непрацездатності. При звільненні відповідачем не було дотримано порядку застосування дисциплінарних стягнень, не було відібрано від неї пояснень з приводу ________________________________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_7 Категорія: 53

Доповідач: Янчук Т.О.

причини відсутності на роботі. Крім того, зазначала, що 19 серпня 2017 року нею на адресу товариства було направлено заяву про розірвання трудового договору за власним бажанням, однак дана заява була залишена відповідачем без реагування.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове рішення, яким задовольнити її позов.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом першої інстанції не було в повному обсязі досліджено обставини справи, не було взята до уваги, що позивачка у звязку з травмою, переломом лівого ліктьового відростку, яку отримала 23.07.2017 року не могла виконувати свою роботу, про що повідомила відповідача. В подальшому відповідно до листів непрацездатності перебувала на лікуванні з 25.07.2017 року по 31.07.2017 року та з 01.08.2017 року по 15.09.2017 року. 19 серпня 2017 року позивачкою була направлена заява про звільнення її з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. В той же час дана заява не була взята до уваги відповідачем, а звільнення відбулося за прогули. Крім того, не погоджується з висновком суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог, що стосуються компенсації за невикористану відпустку, виплат у звязку з перебуванням на лікарняному та середньомісячного заробітку за весь час затримки.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Готель «Поділля» вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції просить залишити без змін.

Вказує, що відсутність ОСОБА_4 на роботі 24 липня 2017 року у продовж всього робочого дня без поважних причин є достатньою підставою для її звільнення за ч.4 ст.40 КЗпП України. Крім того, без поважних причин позивачка не вийшла на роботу, після закінчення періоду тимчасової непрацездатності, з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року, оскільки не була звільнена за ст.38 КЗпП України. Також зазначав, що ОСОБА_4 в день звільнення не працювала, не зверталась до ПАТ «Готель «Поділля» з вимогою про розрахунок, при цьому відповідач 28 вересня 2017 року направляв їй повідомлення про отримання розрахунку через касу товариства, тому вважають, що строки розрахунку з позивачкою при звільненні ними не порушено.

В судовому засіданні ОСОБА_4 та її представник ОСОБА_5 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення з таких підстав.

Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог п.1,3 ч.1 ст.376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішення суду першої інстанції, обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції неповно встановлено обставини справи, що мають значення для справи. Висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Судом встановлено, що з травня 2014 року ОСОБА_4 працювала у ПАТ «Готель Поділля» на посаді завідуючої баром.

У звязку з відсутністю позивача на робочому місці було створено комісію, яка засвідчила актами факт відсутності ОСОБА_4 на робочому місці 24 липня 2017 року, та з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року.

19 серпня 2017 року ОСОБА_4 на адресу відповідача було направлено заяву про звільнення її з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. ПАТ «Готель Поділля» було отримано дану заяву 01.09.2017 року.

23 серпня 2017 року позивачу направлявся лист для зясування причини відсутності на роботі 24.07.2017 року та надання особистих пояснень.

Наказом від 26 вересня 2017 року ОСОБА_4 звільнено з посади з 26 вересня 2017 року за прогули без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України.

Листами від 27.09.2017 року №417, від 28.09.2017 року №419 ОСОБА_4 було повідомлено про розірвання з нею трудового договору, та запропоновано прибути на підприємство та отримати належні їй виплати в касі. Лист особисто вручено позивачу 04.10.2017 року.

З урахуванням поданих ОСОБА_4 листків непрацездатності, з 25.07.2017 року по 31.07.2017 року, 01.08.2017 року по 15.09.2017 року знаходилась на лікарняному.

Як на підставу поважності невиходу на роботу 24.07.2017 року позивачка посилалася на неможливість виходу у звязку з хворобою, оскільки 23.07.2017 року отримала травму перелом лівого ліктьового відростку. Невихід на роботу з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року був пов'язаний з написанням нею заяви про звільнення за власним бажанням.

Згідно з п.4 ст.40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Як роз'яснено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 та пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (частина перша статті 43 КЗпП України).

Первинна профспілкова організація на підприємстві відсутня.

Як вбачається із наданої позивачем довідки від 26.04.2018 року №370 Хмельницької міської лікарні ОСОБА_4 зверталась в травмпункт 23.07.2017 року в 19 год. 35 хв., травму отримала 21.07.2017 року, діагноз закритий внутрішньо-суглобовий перелом ліктьової кістки зі зміщенням. Накладено гіпсову повязку, рекомендовано оперативне лікування від якого пацієнтка відмовилась.

Законодавством не визначено переліку обставин, за яких прогул вважається вчиненим з поважних причин, а тому, вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за п.4 ст.40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати докази, передбачені ст.76 ЦПК України. При цьому, відсутність працівника на роботі за станом здоров'я може підтверджуватись не тільки лікарняним листком, а й довідкою медичної установи, показами свідків й іншими доказами.

Працівника не можна визнати винним, якщо він неналежно виконує свою роботу внаслідок недостатньої кваліфікації, захворювання або відсутності відповідних умов для її виконання. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена листком непрацездатності, оскільки закон не зобов'язує працівника у разі захворювання звертатися до офіційної медицини. Відсутність листка непрацездатності позбавляє лише працівника права на одержання ним допомоги з тимчасової втрати працездатності.

Відтак, висновок суду першої інстанції про відсутність на роботі ОСОБА_4 24.07.2017 року без поважних причин є безпідставним.

Щодо відсутності позивачки на роботі з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року без поважних причин, то такий висновок суду першої інстанції є правильним.

Невихід на роботу у зв'язку із самовільним вирішенням питання про її звільнення за власним бажанням, залишення роботи без попередження власника чи уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника.

Оскільки з 18.09.2017 року по 26.09.2017 року (листок непрацездатності за період з 01.08.2017 року по 15.09.2017 року відповідачем було отримано поштою від позивачки тільки 26.09.2017 року) позивачка була відсутня на роботі та не виконувала свої обовязки, поважності причини відсутності на роботі у ці дні не надала, тобто скоїла прогул без поважних причин, а тому у ПАТ «Готель Поділля» були підстави звільнення її з посади на підставі п.4 ст.40 КзПП України за прогул без поважних причин.

Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться, згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Як вбачається із матеріалів справи, в день звільнення ОСОБА_4 не працювала.

Листом від 28.09.2017 року №419 позивачку було повідомлено про нараховані їй суми, належні при звільненні.

Заява про проведення розрахунку від ОСОБА_4 надійшла відповідачу тільки 03 травня 2018 року. Як вбачається із платіжного доручення №53-19 від 04 травня 2018 року ПАТ «Готель Поділля» перераховано ОСОБА_4 на її рахунок в банку компенсація за невикористану відпустку та лікарняні, а всього 6538,52 грн.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Оскільки розрахунок з ОСОБА_4 проведено в порядку передбаченому ст.116 КЗпП України, підстави для застосування ст.117 КЗпП України відсутні.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання відповідачем положень ст.149 КЗпП України порядку застосування дисциплінарних стягнень, а саме від ОСОБА_4 не було відібрано письмових пояснень з приводу допущених нею порушень трудової дисципліни, то вони не впливають на зазначені висновки.

Відповідно до статті 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантії, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення.

Разом з тим, правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з'ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов'язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами.

За таких обставин, суд першої інстанції ухвалюючи рішення на зазначене уваги не звернув, в порушення ч.1 ст.376 ЦПК України неповно зясував обставини справи, що мають значення для справи, у звязку з чим рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 27 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Готель «Поділля» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, визнання її звільненою з роботи за власним бажанням, зобовязання внести зміни до трудової книжки, стягнення компенсації за невикористану відпустку, виплат у звязку з перебуванням на лікарняному та середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 01 червня 2018 року.

Судді /підписи/

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду Т.О. Янчук