Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 760/23999/14-ц

провадження № 61-10974св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

ОлійникА. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Консоль ЛТД», Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноінвест», Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України», Державна реєстраційна служба України,

третя особа - приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Калініна Надія Василівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргуОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консоль ЛТД» (далі - ТОВ «Консоль ЛТД»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноінвест» (далі - ТОВ «Техноінвест»), Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), третя особа - приватний нотаріус Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Калініна Н. В. про визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позову зазначив, що 13 листопада 2013 року з листа ТОВ «Консоль ЛТД» за вих. №599 йому стало відомо, що будинок АДРЕСА_1, в якому знаходяться нежилі приміщення, отримані ним у власність в результаті пайової участі у будівництві цього будинку, перебуває в іпотеці у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», згідно укладеного 10 березня 2006 року іпотечного договору між вказаним банком, ТОВ «Консоль ЛТД» і ТОВ «Техноінвест».

Іпотечний договір укладений відповідачами без дотримання вимог чинного законодавства, оскільки на момент його укладення позивач був співвласником матеріалів та обладнання, які були використані в процесі будівництва переданого в іпотеку будинку, тому відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» та за умовами договорів спільної діяльності з пайової участі у будівництві, укладеними ним та ТОВ «Консоль ЛТД», останнє не мало права без його згоди розпоряджатися спільно створеним майном, укладаючи спірний договір.

Укладення відповідачами іпотечного договору порушує його права та інтереси, як співвласника, який не мав наміру передавати спільне майно в іпотеку.

Передача ТОВ «Техноінвест» свого права оренди земельної ділянки в іпотеку за оспорюваним договором суперечить положенням частини першої статті 576 ЦК України та статті 4 Закону України «Про заставу», оскільки таке право має особистий характер. Укладення відповідачами договору іпотеки без здійснення попередньої реєстрації права власності на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, суперечить вимогам частини третьої статті 331 ЦК України, частини шостої статті 3, частини шостої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», частини першої статті 5 Закону України «Про іпотеку».

У зв'язку із зазначеним вище позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсним іпотечний договір від 10 березня 2006 року, укладений між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» (далі - ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Техноінвест» і ТОВ «Консоль ЛТД», посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Калініною Н. В. із здійсненням запису в реєстрі за №2577, предметом іпотеки за умовами якого є право оренди земельної ділянки площею 0,4360 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1та об'єкт незавершеного будівництва - курортно-готельний комплекс, розташований на вказаній земельній ділянці.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року позов задоволено. Визнано недійсним іпотечний договір від 10 березня 2006 року, укладений між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», ТОВ «Техноінвест» і ТОВ «Консоль ЛТД», посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Калініною Н.В. із здійсненням запису в реєстрі за №2577, предметом іпотеки за умовами якого є право оренди земельної ділянки площею 0,4360 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та об'єкт незавершеного будівництва - курортно-готельний комплекс, розташований на вказаній земельній ділянці. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладенням спірного іпотечного договору порушено права та інтереси позивача, як співвласника переданого в іпотеку незавершеного будівництвом курортно-готельного комплексу, а також створені правові передумови для можливого позбавлення позивача права власності на приміщення, отримані в цьому комплексі після завершення його будівництва, у разі звернення на нього стягнення.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 09 червня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачем сума паю оплачувалася поетапно, останній платіж здійснено 10 вересня 2008 року (т. 1, а. с. 18 - 20), а спірний договір між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), ТОВ «Техноінвест» і ТОВ «Консоль ЛТД» укладено 10 березня 2006 року, тобто до того як позивач сплатив 100 відсотків платежів та до оформлення ним у власність зазначених об'єктів нерухомості.

Таким чином, спірний договір укладено відповідачами до набуття позивачем права очікування на отримання вказаної нерухомості, тому його права не порушено.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду апеляційної інстанції, у якій просив скасувати вказане рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

29 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на касаційну скаргу ОСОБА_4

У березні2018 року справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судом апеляційної інстанції не взято до уваги, що згідно з частиною третьою статті 331 ЦК України переданий в іпотеку незавершений будівництвом об'єкт спільної діяльності на момент укладення спірного іпотечного договору є певною сукупністю матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі його будівництва.

Апеляційний суд не вмотивував та не здійснив обґрунтування висновку про те, що на момент укладення відповідачами спірного іпотечного договору здійснено виділення та реєстрацію права власності на певні частини переданого в іпотеку незавершеного будівництва курортно-готельного комплексу.

Судом апеляційної інстанції не враховано висловлений Верховним Судом України правовий висновок у постанові від 21 листопада 2012 року у справі №6-101цс12 про те, що участь особи у будівництві багатоквартирного будинку з метою набуття права власності на квартиру в ньому не є інвестицією в розумінні Закону України «Про інвестиційну діяльності» і у випадку виникнення спору щодо виконання зобов'язань за договором про таку участь у будівництві вказаний закон застосуванню не підлягає.

Висновок суду апеляційної інстанції про те, що кредитний та спірний іпотечний договори укладені для будівництва предмета іпотеки ґрунтується на припущеннях та не підтверджено доказами.

Судом не взято до уваги положення частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Висновок апеляційного суду про те, що чинним законодавством не передбачена необхідність отримання згоди власника земельної ділянки для передачі орендарем в іпотеку права оренди на земельну ділянку повністю співпадає з аналогічним висновком суду першої інстанції та не доводить його незаконність.

Суд першої інстанції при ухваленні у справі рішення врахував висновки Верховного Суду України, зокрема висловлений у постанові від 18 березня 2015 року у справі №6-250цс14 у подібних правовідносинах, а також практику Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовані тим, що судом апеляційної інстанції правильно звернуто увагу на те, що відповідно до умов пунктів 1.1 та 1.3 іпотечного договору предметом іпотеки є право оренди земельної ділянки та об'єкт незавершеного будівництва, розташований на спірній земельній ділянці.

Факт нотаріального посвідчення іпотечного договору доводить, що нотаріусу надано усі документи, достатні для вчинення нотаріальної дії та що на момент укладення іпотечного договору іпотекодавці були повноправними власниками предмета іпотеки.

На момент укладення іпотечного договору ОСОБА_4 не був співвласником предмета іпотеки, його права під час укладення іпотечного договору не було порушено, тому не підлягають захисту.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 січня 2004 року між ТОВ «Техноінвест» і ТОВ «Консоль ЛТД» укладено договір №3241/239-63 про спільну діяльність з будівництва, реконструкції та експлуатації курортно-готельного комплексу по АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 63 - 64, 194 - 199).

12 січня 2004 року між ТОВ «Консоль ЛТД» та ОСОБА_4 укладено договір №0019/290-30(р) про спільну діяльність з пайової участі у будівництві, багатоквартирного жилого будинку у АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 10 - 12), а 12 травня 2004 року - договір №1520/290-66 про спільну діяльність з пайової участі у будівництві паркінгу у формі простого товариства (т. 1, а. с. 15 - 16). До договору №0019/290-30(р) від 12 січня 2004 року сторонами укладені додаткові угоди від 21 січня 2004 року, 10 лютого 2005 року, 25 січня 2006 року (т. 1, а. с. 13 - 14), а до договору №1520/290-66 від 12 травня 2004 року - додаткова угода від 25 січня 2006 року (т. 1, а. с. 17), якими до умов цих договорів внесено зміни та доповнення.

Відповідно до пункту 2.1 договору від 12 січня 2004 року ведення спільних справ учасників договору за взаємною згодою учасників покладається на ТОВ «Консоль ЛТД». Пункт 2.2 за спільної згоди сторін, ТОВ «Консоль ЛТД» без спеціальної довіреності, згоди пайовика та будь-яких обмежень наділяється наступними повноваженнями, у тому числі укладенням та виконанням договорів, пов'язаних із будівництвом.

28 травня 2004 року між Ялтинською міською радою, як орендодавцем, та ТОВ «Техноінвест», як орендарем, укладено договір оренди земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Єпіфановим Ю. А. із реєстрацією у нотаріальному реєстрі за №3777, державна реєстрація договору оренди земельної ділянки здійснена 16 червня 2004 року за №00153, про що свідчить відмітка Ялтинської міської ради. За умовами вказаного договору ТОВ «Техноінвест» отримало у тимчасове користування в оренду строком на 49 років земельну ділянку (кадастровий номер НОМЕР_1), площею 0,4360 га, із земель оздоровчого призначення Ялтинської міської ради за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 51 - 55). За змістом пункту 2.1 зазначеного договору оренди земельна ділянка передається в оренду для будівництва, реконструкції та експлуатації курортно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1.

28 травня 2004 року Ялтинською міською радою та ТОВ «Техноінвест» на виконання укладеного ними договору оренди земельної ділянки підписано акт прийому-передачі земельної ділянки, який підтверджує факт передачі вказаної в договорі земельної ділянки орендарю - ТОВ «Техноінвест» (т. 1, а. с. 61). 29 листопада 2005 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю на ім`я ТОВ «Техноінвест» видано Дозвіл на виконання будівельних робіт за №9-Ж/11-05, строком дії до 30 квітня 2006 року, яким дозволялося ТОВ «Консоль ЛТД» і ПО «Консоль-Каркас» виконувати перелічені в ньому будівельні роботи з будівництва «Курортно-готельного комплексу з апартаментами, облаштуванням паркінгу та дахової котельні по АДРЕСА_1» (т. 1, а. с. 65).

До початку сплати позивачем 100 відсотків вартості вищезгаданих апартаментів та паркомісця, 10 березня 2006 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України»), ТОВ «Техноінвест» і ТОВ «Консоль ЛТД» укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Сімферопольського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим Калініною Н. В. із реєстрацією у нотаріальному реєстрі за №2577 (т. 1, а. с. 23 - 26, 47 - 50, 178 - 181) для будівництва зазначеного комплексу.

У вказаному договорі ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» виступило як іпотекодержатель і ТОВ «Техноінвест» - як майновий поручитель, а ТОВ «Консоль ЛТД» - як іпотекодатель.

Згідно з пунктом 1.1 іпотечного договору іпотекою забезпечуються всі вимоги іпотекодержателя, що випливають із кредитної угоди від 09 березня 2006 року №15106К14, укладеної між іпотекодержателем та ТОВ «Консоль ЛТД».

Відповідно до пункту 1.3 іпотечного договору предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов'язань ТОВ «Консоль ЛТД», є право оренди земельної ділянки площею 0,4360 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та об'єкт незавершеного будівництва - курортно-готельний комплекс, розташований на вказаній земельній ділянці. Після завершення будівництва будівля залишається предметом іпотеки відповідно до цього договору. Право іпотекодавців на передачу в іпотеку майна та майнових прав, що є предметом іпотеки за цим договором, підтверджується:

- договором оренди земельної ділянки від 28 травня 2004 року, зареєстрованим у Ялтинському управлінні земельних ресурсів 16 червня 2004 року №00153, укладеним між Ялтинською міською радою та ТОВ «Техноінвест», відповідно до якого ТОВ «Техноінвест» приймає в оренду земельну ділянку площею 0,4360 га, строком на 49 років, актом приймання-передачі земельної ділянки від 28 травня 2004 року;

- довідкою ТОВ «Консоль ЛТД» про незавершене будівництво №218 від 09 лютого 2006 року;

- договором №3241/239-63 про спільну діяльність з будівництва, реконструкції та експлуатації курортно-готельного комплексу від 08 січня 2004 року, укладеного між ТОВ «Техноінвест» і ТОВ «Консоль ЛТД»;

- рішенням виконкому Ялтинської міської ради №1567 від 20 жовтня 2005 року;

- рішенням на виконання будівельних робіт №9-ж/11-05 від 29 листопада 2005 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю;

- договором на проведення проектних робіт №292-П/РД від 28 січня 2005 року;

- проектом на будівництво першої черги багатоповерхового корпусу з апартаментами, паркінгом та покрівлею котельної курортно-готельного комплексу за адресою: АДРЕСА_1, зробленим Товариством з обмеженою відповідальністю «ЯЛТАПРОЕКТ» у 2005 році.

31 жовтня 2013 року позивач звернувся до ТОВ «Консоль ЛТД» з листом, у якому просив проінформувати про те, чи перебуває в іпотеці будинок по АДРЕСА_1 та, зокрема, належні позивачу в цьому будинку приміщення - апартаменти №98 і паркувальне місце №2 (т. 1, а. с. 27).

У відповідь ТОВ «Консоль ЛТД» листом від 13 листопада 2013 року за №599 повідомило позивача, що будинок АДРЕСА_1, пайовиком будівництва якого був позивач, виступає предметом іпотеки за іпотечним договором від 10 березня 2006 року, укладеним між ТОВ «Консоль ЛТД», ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» і ТОВ «Техноінвест» (т. 1, а. с. 27). У листі також повідомлено про те, що ТОВ «Консоль ЛТД» проводить з банком перемовини з питання заміни предмета іпотеки на інший об'єкт та зняття обтяження із вказаного будинку.

Правовідносини у сфері застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», за яким законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається з ЦК України, ГК України, Закону України «Про іпотеку» й інших нормативно-правових актів, а також міжнародних договорів України; Законом України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати», який регулює відносини у системі іпотечного кредитування, перетворення платежів за іпотечними активами у виплати за іпотечними сертифікатами із застосуванням механізмів управління майном, і частково Законом України «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю», який установлює обов'язковість іпотеки при забезпеченні договорів між забудовником і стороною, яка фінансує будівництво.

За змістом частин першої, третьої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи; правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом.

Згідно з частиною першою статті 576 ЦК України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Відповідно до частини другої статті 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави.

Оспорюваний договір іпотеки укладено для забезпечення виконання зобов'язання, що виникли на підставі укладеного між відповідачами кредитного договору від 09 березня 2006 року, тобто у конкретному випадку наявний іпотечний борг (стаття 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»).

Спеціальними законами, які регулюють відносини у сфері іпотечного кредитування, є Закони України «Про іпотеку» та «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати».

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» у редакції, чинній на час укладення договору, іпотека виникає щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість.

Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник -особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва.

Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку.

Після закінчення будівництва нерухомості іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чиннній на час виникнення спірних правовідносин) предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником цього майна на час укладення іпотечного договору.

Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати об'єкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном.

Пунктом 3.8 договорів пайової участі з будівництва, з урахуванням змін і доповнень, внесених додатковими угодами від 25 січня 2006 року, узгоджено, що позивач (пайовик) має право на оформлення у власність отриманої по договору частки пайовика при умові виконання у повному обсязі свого грошового зобов'язання із внесення паю, обумовленого в пункті 3.1 договору. Достатньою підставою для підтвердження наявності у позивача (пайовика) зазначеного права є: договір, підписаний сторонами та скріплений печаткою ТОВ «Консоль ЛТД», і документи (платіжні, накладні), що підтверджують внесення усієї суми паю.

Позивач, на виконання грошових зобов'язань із внесення паю за договором №0019/290-30(р) сплатив 908 920,06 грн, що за курсом Національного банку України на день здійснення відповідних платежів дорівнює еквіваленту 176 523,63 доларів США, а за договором №1520/290-66 - 59 225,12 грн, що за курсом Національного банку України на день оплати дорівнює еквіваленту 11 120,00 доларів США та відповідає всій сумі паю, узгодженого в пункті 3.1 договорів пайової участі з будівництва.

Останній строк внесення пайового внеску ОСОБА_4 за договором від 12 січня 2004 року визначено до 23 квітня 2006 року.

За договором №1520/290-66 вся сума паю оплачена одним платежем 25 травня 2004 року, а за договором №0019/290-30(р) сума паю оплачувалася поетапно, останній платіж здійснено 10 вересня 2008 року (т. 1, а. с. 18 - 20).

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Суд апеляційної інстанції встановив, що останній платіж позивач вніс 10 вересня 2008 року, тоді як іпотечний договір укладено 10 березня 2006 року, тому з урахуванням пункту 3.8 договорів пайової участі у будівництві, з урахуванням змін і доповнень, внесених додатковими угодами від 25 січня 2006 року, дійшов правильного висновку, що права позивача не порушено.

Верховний Суд зауважує, що у вказаній справі для отримання ОСОБА_4 частки в праві спільної власності на спірні апартаменти, а також майнового права на частку в натурі після закінчення будівництва об'єкта необхідно було повністю виконати договірні зобов'язання.

Сам по собі факт того, що на час укладення спірного договоруіпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює вказаний договір.

Відповідний висновок висловлено Верховним Судом у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №61-5085сво18.

З урахуванням встановлених обставин, норм чинного законодавства та змісту договору про договорів пайової участі у будівництві, з урахуванням змін і доповнень, внесених додатковими угодами від 25 січня 2006 року та договору іпотеки, Верховний Суд дійшов висновку, що на момент укладення іпотечного договору від 10 березня 2006 року права позивача порушено не було, тому суд апеляційноїінстанції дійшов обгрунтованого висновку про відмову в позові.

Перевіряючи доводи касаційної скарги, Верховний Суд, із урахуванням встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статей 10, 11, 60 ЦПК України 2004 року дослідив всі докази у справі в їх сукупності та надав їм належну оцінку, виконав всі вимоги цивільного судочинства, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають та є власним тлумаченням обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 01 грудня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик