Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 140/2059/14-ц

провадження № 61-23717св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Мельниківська сільська рада Немирівського району Вінницької області, ОСОБА_3,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 липня 2016 року у складі судді

Слободяник Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області

від 05 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шемети Т. М., Панасюка О. С., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області, ОСОБА_3, про відшкодування моральної та матеріальної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 15 липня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання придбала житловий будинок дерев'яно-валькований, критий залізом, загальною житловою площею 30 кв. м з надвірними будівлями - сараєм глинобитним, покритим залізом, за 700 крб. зі страховою оцінкою будинку 1 536 крб., який посвідчений у виконавчому комітеті Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області.

ОСОБА_3 був власником будинку АДРЕСА_1

20 грудня 2005 року рішенням виконавчого комітету Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області № 43 закрито погосподарський номер № НОМЕР_1 ОСОБА_2

Також ОСОБА_2 зазначала, що з 2003 року вона поїхала на роботу за кордон, однак навідувалася до будинку на АДРЕСА_2 Вінницької області, що їй належить. У 2014 році сестра повідомила їй, що будинок розібрав сусід по земельній ділянці ОСОБА_3, а потім вона дізналася, що погосподарський номер було закрито.

На підставі вищевказаного, ОСОБА_2, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, просила суд стягнути з ОСОБА_3 на її користь кошти в сумі 477 765 грн вартості належного їй на праві приватної власності спірного будинку та стягнути солідарно з відповідачів: моральну шкоду в розмірі 3 000 000 грн.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 26 липня 2016 року позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належним та допустимими доказами, що руйнування чи знищення вказаного будинку здійснив саме відповідач ОСОБА_3, оскільки позивач до правоохоронних органів з відповідною заявою не зверталась, документальне підтвердження цього факту відсутнє.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2017 року до участі у справі залучено ОСОБА_6 як правонаступника ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 26 липня

2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій порушили вимоги статей 319, 321 ЦК України, у зв'язку з чим відповідачі своїми діями позбавили ОСОБА_2 єдиного житла. Отже, судові рішення є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, тому підлягають скасуванню.

У липні 2017 року представник ОСОБА_3, правонаступником якого є

ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7, подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно дослідили всі обставини справи, судові рішення є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 15 липня 1992 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого остання придбала житловий будинок дерев'яно-валькований, критий залізом, загальною житловою площею 30 кв. м з надвірними будівлями - сараєм глинобитним, покритим залізом, які знаходяться на присадибній земельній ділянці Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області площею 2 500 кв. м, за 700 крб. зі страховою оцінкою будинку

1 536 крб., який посвідчений у виконавчому комітеті Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області.

ОСОБА_3 був власником будинку АДРЕСА_1

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 березня 2017 року до участі у справі залучено ОСОБА_6 як правонаступника ОСОБА_3

20 грудня 2005 року рішенням виконавчого комітету Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області № 43 «Про закриття погосподарських номерів», у зв'язку з тим, що будівлі не придатні для проживання, а власники цих будівель померли, деякі змінили місце проживання, відповідно до пункту 9 статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (у редакції, чинній на момент розгляду справи) закрито погосподарські номери, зокрема, № НОМЕР_1 - ОСОБА_2

Не погоджуючись з вказаним рішенням виконавчого комітету Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області

у серпні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області про скасування рішення виконавчого комітету в частині закриття погосподарського номера.

Адміністративний позов мотивувала тим, що відповідно до статті 7 Житлового кодексу Української РСР (у редакції, чинній на момент прийняття рішення виконавчим комітетом) непридатні для проживання жилі будинки і жилі приміщення переобладнуються для використання в інших цілях або такі будинки зносяться за рішенням виконавчого комітету обласної міської (міста республіканського підпорядкування) Ради народних депутатів. Порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

Постановою Немирівського районного суду Вінницької області

від 17 лютого 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2015 року, визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області від 20 грудня

2005 року № 43 в частині закриття погосподарського номера № НОМЕР_1 - ОСОБА_2

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 22 жовтня 2015 року постанову Немирівського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду

від 14 квітня 2015 року залишено без змін.

Як вбачається з вказаної ухвали від 22 жовтня 2015 року та матеріалів справи ОСОБА_2 проживає та зареєстрована у селі Червоне Немирівського району Вінницькоїобласті з 04 липня 1991 року.

Постановою Ради Міністрів Української РСР від 26 квітня 1984 року № 189 затверджено Положення про порядок обстеження стану жилих будинків з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання жилих будинків і жилих приміщень непридатними для проживання (далі - Положення № 189).

Пунктом 5 Положення № 189 передбачено, що під час обстеження стану жилих будинків буде виявлено невідповідність санітарним і технічним вимогам цих будинків (жилих приміщень), яку можливо і доцільно усунути шляхом проведення капітального ремонту, житлово-експлуатаційна організація вирішує в установленому порядку питання про проведення такого ремонту.

В разі неможливості або недоцільності проведення капітального ремонту житлово-експлуатаційна організація вносить до виконкому районної, міської, районної у місті Ради народних депутатів пропозицію про визнання жилого будинку (жилого приміщення) таким, що не відповідає вказаним вимогам і є непридатним для проживання.

Крім того, судами установлено, що рішення виконавчого комітету Мельниківської сільської ради Немирівського району Вінницької області

від 20 грудня 2005 року № 43 в частині закриття погосподарського номера № НОМЕР_1 - ОСОБА_2 прийнято без висновку комісії виконавчого комітету, яка мала бути призначена для обстеження стану житлового будинку в складі заступника голови виконавчого комітету, представника санітарно-епідеміологічної служби, районного архітектора, представника органу державного пожежного нагляду, представника громадськості.

Суди не встановили, чи є встановлені в рішеннях судів адміністративної юрисдикції обставини підставою для висновку про наявність завданої шкоди позивачу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до висновку спеціаліста Товариства з обмеженою відповідальністю «Подільський експертний центр» (далі - ТОВ «Подільський експертний центр») від 03 лютого

2016 року № 2 вартість житлового будинку АДРЕСА_2 Немирівського району Вінницької області становить 477 765 грн. Ринкова вартість вказаного будинку становить 197 050 грн.

Проте, вказаний висновок від 03 лютого 2016 року № 2 суди попередніх інстанції до уваги не взяли, оскільки дослідження проводилося на підставі інформації, наданої ОСОБА_2

Разом з тим суди не виконали свого обов'язку, передбаченого частиною четвертою статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) та не роз'яснили позивачу про наслідки невчинення процесуальних дій, зокрема, про заявлення клопотання про призначення експертизи для встановлення вартості майна.

До спірних правовідносин про відшкодування моральної та матеріальної шкоди підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол до Конвенції), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Перевіряючи доводи касаційної скарги щодо порушення судами попередніх інстанцій права заявника на мирне володіння майном, передбаченого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції та непропорційне втручання держави в право власності заявника, Верховний Суд зазначає наступне.

Позивач заявляла позов про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої порушенням її права власності на майно.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Отже, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

Як вбачається з матеріалів справи, поруч з будинком позивача знаходиться будинок № 5, який на праві власності належав ОСОБА_3, відповідачу у справі. Як зазначала ОСОБА_2, ОСОБА_3 самовільно загородив земельну ділянку, де знаходився житловий будинок ОСОБА_2, провів там самочинне будівництво літньої кухні, користується землею.

Разом з тим заперечуючи проти відшкодування шкоди, ОСОБА_3 у своїх поясненнях не спростував доводів позивача щодо захопленої земельної ділянки, на якій знаходився її будинок, та розбирання на матеріали її будинку. Враховуючи те, що відсутність вини у правовідносинах щодо відшкодування шкоди доводить відповідач, суди на вказане уваги не звернули. Не зазначили в рішенні, якими належними та допустимими доказами спростовується вина відповідача в завданні ОСОБА_2 моральної та матеріальної шкоди.

Крім цього, суди не зазначили, якими доказами спростовуються завдання моральної шкоди Мельниківською сільською радою Немирівського району Вінницької області, враховуючи рішення адміністративних судів, в яких дії ради визнані неправомірними.

Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року та інші).

Таким чином, у справі, яка переглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, може бути невідповідність заходу втручання держави в право власності ОСОБА_2 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, у зв'язку чим позивач звернулася до суду за захистом свого порушеного права, однак вказане не перевірено судами.

Апеляційний суд не звернув уваги, що вказаний житловий будинок був її житлом протягом більше двадцяти років та що позбавлення її житла може зробити її безпритульною, а як вбачається з її пояснень, рівень її доходів є недостатнім для того, щоб побудувати новий будинок чи купити інший за власний рахунок. Вказані обставини залишились не дослідженими під час розгляду справи.

Крім того, позивач позбавлена права захистити своє право на житло ще й тому, що земельна ділянка, на якій знаходився житловий будинок, не була приватизована нею. Отже, вона позбавлена права усувати перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою зі сторони відповідачів, оскільки не є її власником, а будинок, що стояв на цій земельній ділянці, розібрано.

На вказані обставини суди уваги не звернули.

Отже, втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла, тому дії сільської ради щодо закриття погосподарського номера, і як наслідок - розібрання житлового будинку ОСОБА_2, є порушенням її права на житло, яке закріплене статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших.

Таким чином, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд не розглянув доводи ОСОБА_2 про те, що внаслідок дій сільської ради щодо закриття погосподарського номера, вона залишається безпритульною, так як була зареєстрована за вказаною адресою, та втратила як місце реєстрації, яке є необхідним відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент розгляду справи), так і місце проживання. Разом з тим позивача було позбавлено адекватних гарантій у процесі прийняття рішення щодо її права на житло.

Відповідно частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд апеляційної інстанції не встановив фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірив доводи скаржника і надані на їх підтвердження докази, а суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, то ухвала апеляційного суду відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С. П. Штелик