Постанова

Іменем України

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 607/7189/16-ц

провадження № 61-9856 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - Головне управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області;

представник відповідача- Іваненко Володимир Віталійович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2017 року у складі судді Ромазана В. В. та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Парандюк Т. С., Дикун С. І., Храпак Н. М.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області про стягнення заробітної плати за час відсторонення від посади.

Позовна заява мотивована тим, що він працював на посаді начальника Державної інспекції з питань захисту споживачів у Тернопільській області з 6 грудня 2011 року по 9 червня 2016 року. Слідчим відділом прокуратури Тернопільської області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні від 17 липня 2014 року за ознаками злочину, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. Починаючи з 22 липня 2014 року його було відсторонено від виконання обов'язків начальника на підставі ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2014 року. У подальшому цей строк неодноразово було продовжено на підставі судових рішень слідчого судді за поданням прокурора і таке відсторонення тривало до 10 травня 2016 року. Крім періодів з 5 жовтня 2015 року по 2 листопада 2015 року та з 19 лютого 2016 року по 24 березня 2016 року, коли він перебував на роботі, за період відсторонення заробітна плата йому не виплачувалася. Наказом від 9 червня 2016 року № 123-к його було звільнено з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Вважав, що відповідач протиправно не виплатив йому заробітну плату за час відсторонення його від виконання обов'язків, оскільки відсторонення його від посади не є підставою для невиплати йому заробітної плати. Посилаючись на статтю 72 Закону України «Про державну службу», частину третю статті 157 КПК України, зазначав, що в ухвалах суду про його відсторонення не передбачено відсторонення від виконання обов'язків без збереження заробітної плати.

З урахуванням викладеного, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за період відсторонення його від посади у розмірі 106 385 грн 66 коп. за вирахуванням податків та зборів, що стягуються відповідно до законодавства.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відсторонення позивача від займаної посади проводилось в порядку, передбаченому нормами КПК України на підставі ухвал слідчого судді, які були винесені в рамках кримінального провадження, за результатами розгляду якого позивача було визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України.

Постановою апеляційного суду Тернопільської області від 27 грудня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - відхилено, рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2017 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, а стаття 72 Закону України «Про державну службу»передбачає виплату заробітної плати у випадку відсторонення від посади лише у разі закриття дисциплінарного провадження без притягнення держслужбовця до дисциплінарної відповідальності, а не у зв'язку із вчиненням кримінального правопорушення, за яке він засуджений на підставі частини третьої статті 368 КК України.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив оскаржувані судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що норми КПК України не регулюють порядок нарахування виплати заробітної плати відстороненим від посади особам, як і не передбачають, що відстороненій від посади особі заробітна плата не повинна нараховуватись та виплачуватися.

Також вважав безпідставними посилання судів на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», так як він не визначає наслідки відсторонення від посади та вимоги щодо нарахування чи виплати заробітної плати за час відсторонення від посади.

У березні 2018 року Головне управління Держпродспоживслужби в Тернопільській області подало відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими. Зазначало, що суд відстороняв позивача від посади, керуючись нормами кримінального процесуального законодавства (частина третя статті 157 КПК України). Норми статей 156-158 КПК України не передбачають відсторонення від посади з виплатою заробітної плати, тому що порядок виплати заробітної плати регулюється спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці. Суди правильно виходили з положень КПК України, оскільки відсторонення позивача від виконання обов'язків начальника Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Тернопільській області здійснювалось відповідно до вимог частин першої та другої статті 154 КПК України на підставі відповідних ухвал слідчого судді у кримінальному провадженні. Роботодавець на виконання ухвал суду про відсторонення, ухвалених в рамках кримінального провадження від 17 липня 2014 року,на підставі статті 46 КЗпП України видавав накази про відсторонення позивача від посади. Тому таке відсторонення не може вважатися вимушеним прогулом без вини працівника, оскільки лише саме в таких випадках передбачено обов'язок роботодавця чи уповноваженого органу виплатити такому працівнику середню заробітну плату за весь час вимушеного прогулу і це встановлюється судом відповідно до вимог статті 235 КЗпП України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

За змістом частин першої та другої статті 154 КПК України відсторонення від посади може бути здійснено щодо особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину середньої тяжкості, тяжкого чи особливо тяжкого злочину, і незалежно від тяжкості злочину - щодо особи, яка є службовою особою правоохоронного органу. Відсторонення від посади здійснюється на підставі рішення слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження на строк не більше двох місяців. Строк відсторонення від посади може бути продовжено відповідно до вимог статті 158 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, дійшли правильного висновку про те, що відсторонення позивача від займаної посади проводилось в порядку, передбаченому нормами КПК України, на підставі ухвал суду, які були винесені в рамках кримінального провадження, за результатами якого останнього було визнано винним та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 368 КК України. Нормами КПКУкраїни, а також нормами КЗпП України не передбачено нарахування та виплату заробітної плати відстороненому від посади працівнику, якого притягнуто до кримінальної відповідальності. Не передбачено такого обов'язку і судовими рішеннями про відсторонення позивача від посади, як і наказами відповідача про його відсторонення.

Також судами було правильно встановлено, що в період з 22 липня 2014 року по 10 травня 2016 року позивач не виходив на роботу, крім періодів коли перебував на роботі з 5 травня 2015 року по 2 листопада 2015 року та з 19 лютого 2016 року по 24 березня 2016 року, що підтверджується табелями обліку робочого часу, в яких стоять відмітки про відсутність позивача на робочому місці. Крім того, судами вірно встановлено, що позивач перебував під домашнім арештом із носінням електронного браслету (а.с. 79).

Отже, відсторонення позивача від виконання обов'язків начальника Державної інспекції з питань захисту прав споживачів у Тернопільській області проведено в силу вимог частин першої та другої статті 154 КПК України в рамках кримінального провадження.

З урахуванням наведеного доводи касаційної скарги є безпідставними й на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 11 жовтня 2017 року та постанову апеляційного суду Тернопільської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк