Справа № 459/857/17 Головуючий у 1 інстанції: Рудаков Д.І.
Провадження № 22-ц/783/6556/17 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

у березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 у якому, з урахуванням змін та уточнень від 27.06.2017 року, просила визнати за нею право власності на наступне спільно нажите у шлюбі майно: стінку у вітальні вартістю 4 000 грн., обігрівач білого кольору вартістю 2 300 грн., стінку дитячу «Вінні» вартістю 4 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 2010 по 2015 роки вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від спільного проживання у них народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 Спільне життя з відповідачем не склалось та рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23.09.2015 року шлюб між ними було розірвано. Під час шлюбу сторони придбали у спільну сумісну власність наступне майно: стінку у вітальню вартістю 4 000 грн.; диван двомісний вартістю 3 200 грн.; стінку дитячу «Вінні» вартістю 4 000 грн.; обігрівач вартістю 2 300 грн.; пральну машину вартістю 1 400 грн.; вікна пластикові 2 шт. та двері вартістю 5 200 грн.; холодильник вартістю 1 700 грн.; фотоапарат «Canon» вартістю 2 000 грн.; крісла дитячі 1 100 грн.; велосипеди дитячі вартістю 1 300 грн.; санки дитячі з чохлом вартістю 800 грн.; стіл кухонний зі стільцями вартістю 800 грн. Однак, згідно акту опису майна від 22 травня 2017 року, за місцем проживання відповідача встановлено наявність та накладено арешт на наступне спільно нажите майно: стінка у вітальні коричневого кольору вартістю 4 000 грн.; обігрівач білого кольору вартістю 2 300 грн.; холодильник вартістю 1 700 грн.; крісла із кухонним столом вартістю 800 грн.; стінка дитяча «Вінні» вартістю 4 000 грн.

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 14 вересня 2017 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на: стінку у вітальні, обігрівач білого кольору, стінку дитячу «Вінні».

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Державної судової адміністрації України 640, 00 грн. судового збору.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним та винесеним з порушенням норм процесуального та матеріального права. Зокрема, зазначає, що ухвалюючи дане рішення суд першої інстанції посилався на покази свідків, а саме, матері позивача - ОСОБА_7, яка зазначила, що за кошти отримані після народження дітей сторони купили диван, холодильник та стінку. Коли у дитини було день народження, вона та сваха дали по 1000 грн. за які було придбано стінку «Вінні». Зазначила, що дала 1000 грн. на обігрівач та купила велосипед. ОСОБА_4 дані покази не підтверджуються жодними іншими належними та допустимими доказами (накладними, рахунками, договорами). Крім цього, судом не взято до уваги те, що свідок давав покази стосовно подій, свідком яких вона безпосередньо не була. Фактично дані покази ґрунтуються на інформації, яку остання отримала від позивача. Також, зазначає, що судом не надано належної правової оцінки показам свідка ОСОБА_8, які спростовують покази та твердження позивача та свідка ОСОБА_7 не зазначено правові обґрунтування з яких суд не взяв їх до уваги. Також, суд не надав належної правової оцінки доказам, які свідчать про сукупний дохід подружжя за час шлюбу, з аналізу яких можна зробити висновок, що середньомісячний дохід подружжя не дозволяв здійснити придбання спірного майна. Крім цього судом не встановлено тотожність майна, яке знаходиться в квартирі відповідача, з майном, яке, як вказує позивач є предметом спільної сумісної власності. Без встановлення даної тотожності не зрозуміло, яким чином суд першої інстанції прийняв рішення, щодо його поділу. Також судом при ухваленні оскаржуваного рішення не визначено статусу майна, яке залишається після поділу а саме: холодильника та крісла з кухонним столом. При поділі спільного майна подружжя, суд своїм рішенням повинен припинити режим спільно сумісного майна подружжя, поділити спільне майно шляхом визнання права приватної власності на відповідну частину майна за кожним із сторін. ОСОБА_8 у оскаржуваному рішенні суд визнав право власності на частину майна лише за позивачем. Крім того, апелянт зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи наведене просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_2 ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень якого, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду не відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Частиною 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.12.2010 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_2 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Сокальського районного управління юстиції у Львівській області було зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-СГ №153123.

Від шлюбу у сторін народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з матірю ОСОБА_4 (а.с.7)

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 23.09.2015 року шлюб між сторонами розірвано (а.с. 6).

Відповідно до довідки про доходи від 27.06.2017 року №223, ОСОБА_2 займає посаду експедитора СП «Київ-Захід», загальна сума доходу за період з 01.02.2012 року по 31.05.2017 року становить 107 942, 74 грн.

ОСОБА_4 працює медсестрою у я/с №7, загальна сума доходу за період з 01.01.2014 року по 30.11.2014 року становить 15 637, 01 грн., що підтверджується копією довідки від 26.07.2017 року №01-12/575, виданої Відділом освіти Червоноградської міської ради Львівської області.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 18.04.2017 року у справі №459/857/17 про арешт майна державним виконавцем Червоноградського міського відділу ДВС ГТУЮ у Львівській області, ОСОБА_9 було складено постанову про опис та арешт майна від 22.05.2017 року. Згідно вказаної постанови про опис та арешт майна за місцем проживання відповідача ОСОБА_2 по вул. Стуса,9/136 у м. Червонограді Львівської області було описано та накладено арешт на таке майно: стінка у вітальні коричневого кольору, обігрівач білого кольору, холодильник коричнево-вишневого кольору, крісла з кухонним столом, стінка дитяча «Вінні».

Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Верховний Суд України у своїй постанові від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15, зазначив, що для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Як розяснюється у п. п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них; продуктивна і робоча худоба; засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери; паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється виключно за взаємною згодою, відповідно до чинного ЦК України.

Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 371 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. (п.22 вищезгаданої постанови).

Відповідно до ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

За змістом ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Враховуючи наведені вище норми закону, колегія суддів приходить до висновку про рівність часток сторін при поділі спірного майна, оскільки обставин, визначених у ч.2 та ч.3 ст.70 СК України, не встановлено.

Згідно з ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі.

Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 71 цього ж Кодексу передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (ч.4 ст.71 СК).

Враховуючи те, що всі названі вище предмети, які просить поділити позивач, відносяться до неподільних речей, і відповідач ОСОБА_2 не погоджується з виплатою ним позивачеві грошової компенсації за належну йому частку в цьому майні, тому колегія суддів приходить до висновку, що в силу вимог ч.2 ст.71 СК України, вказане спільне майно повинне бути виділене сторонам по кожному предмету окремо з урахуванням їхньої вартості та принципу рівності часток.

Суд першої інстанції названих вище вимог закону та фактичних обставин справи не врахував, а тому дійшов до передчасного висновку про визнання за ОСОБА_4 право особистої приватної власності на: стінку у вітальні, обігрівач білого кольору, стінку дитячу «Вінні», при цьому судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не було визначено статусу майна, яке залишається після поділу, а саме: холодильника та крісел з кухонним столом, оскільки при поділі спільного майна подружжя, суд своїм рішенням повинен припинити режим спільно сумісного майна подружжя, поділити спільне майно шляхом визнання права приватної власності на відповідну частину майна за кожним із сторін.

Проаналізувавши надані сторонами докази, показання свідків, які є суперечливими, і не узгоджуються між собою, колегія суддів приходить до переконання, що предмети, зазначені позивачем у позовній заяві, як такі, що були придбані за час спільного подружнього поживання за їх спільні кошти, і які, на її думку, підлягають поділу, були набуті подружжям за час їх спільного подружнього проживання за їх спільні кошти, а відтак є спільною сумісною власністю колишнього подружжя і підлягають поділу.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Частина 1 ст. 376 ЦПК України передбачає, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм матеріального та процесуального права.

Згідно з ч.2 ст. 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню або незастосування закону, який підлягає застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Зважаючи на вищенаведене, виходячи із принципу рівності часток, неподільності речей, слід вважати, що ОСОБА_4 виділено у власність таке рухоме майно: обігрівач білого кольору вартістю 2300 грн., стінку дитячу «Вінні» вартістю 4000 грн., загальною вартістю 6300 грн., а ОСОБА_2 наступне рухоме майно: стінка у вітальні коричневого кольору вартістю 4000 грн., холодильник вартістю 1700 грн., крісла з кухонним столом вартістю 800 грн., загальною вартістю 6500 грн., тобто невідповідність частки ОСОБА_4 складає 100 грн., яку слід стягнути з ОСОБА_2.

Інші доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів є безпідставними та зводяться до переоцінки доказів судом першої інстанції.

Враховуючи передбачені ч.1 ст. 376 ЦПК України підстави для скасування судового рішення, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід скасувати та постановити нову постанову, якою позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 14 вересня 2017 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Визнати таке рухоме майно спільною сумісною власністю подружжя, а саме: стінку у вітальню коричневого кольору, стінку дитячу «Вінні», обігрівач білого кольору, холодильник, крісла з кухонним столом.

Виділити у власність ОСОБА_4 таке рухоме майно: обігрівач білого кольору вартістю 2300 грн., стінку дитячу «Вінні» вартістю 4000 грн., загальною вартістю 6300 грн..

Виділити у власність ОСОБА_2 таке рухоме майно: стінка у вітальні коричневого кольору вартістю 4000 грн., холодильник вартістю 1700 грн., крісла з кухонним столом вартістю 800 грн., загальною вартістю 6500 грн..

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 100 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.05.2018 року.

Головуючий : О.М. Ванівський

Судді: Р.П. Цяцяк

ОСОБА_10