ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 219/2020/17

провадження № 61-16283ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Комунальне підприємство «Бахмут-вода»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року, ухвалене колегією у складі суддів: Хейло Я. В., Мірути О. А., Осипчук О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року Комунальне підприємство «Бахмут-Вода» (далі - КП «Бахмут-Вода») звернулось з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за послуги з водопостачання та водовідведення.

В обґрунтування позову зазначило, що КП «Бахмут-вода» регулярно надавало послуги відповідачу з постачання питною водою (приймання стічних вод) та проводило нарахування за спожиті послуги відповідно до затверджених норм та тарифів.Проте відповідач вказані зобов'язання виконував не у повному обсязі, що призвело до утворення заборгованості за період з 1 вересня 2014 року по 30 листопада 2016 року в сумі 1 195,75 грн, яку просить стягнути з відповідача на користь КП «Бахмут-вода» разом з понесеними витратами зі сплати судового збору в розмірі 1 600 грн.

Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 6 червня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що КП «Бахмут-Вода» у 2008 році, 2014-2016 роках було виконавцем послуг з водопостачання у місті Бахмут, здійснювало послуги з повірки лічильників та як виконавець послуг безпідставно відмовило ОСОБА_4 у повірці приладу обліку води у 2008 році за рахунок підприємства, що призвело до необґрунтованого переведення відповідача на тариф за нормами споживання.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про задоволення позовних вимог КП «Бахмут-вода».

Стягнено з ОСОБА_4 на користь КП «Бахмут-вода» заборгованість за послуги з водопостачання за період з 1 вересня 2014 року по 30 листопада 2016 року у сумі 1 195,75 грн та судові витрати у сумі 2 671 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що КП «Бахмут-вода» листом від 1 квітня 2015 року повідомило відповідача про те, що обставини правомірності непроведення підприємством повірки приладу обліку води відповідача вже були досліджені під час розгляду цивільної справи № 2-3376 та Артемівським міськрайонним судом Донецької області було ухвалено відповідне рішення.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду від 18 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом КП «Бахмут-вода» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за постачання питної води позовні вимоги КП «Бахмут-вода» задоволено і стягнено з ОСОБА_4 на користь КП «Бахмут-вода» заборгованість за послуги водопостачання за період з 8 серпня 2008 року по 1 січня 2010 року у сумі 704,34 грн.

Зі змісту вказаного рішення апеляційний суд встановив, що, стягуючи заборгованість за послуги з водопостачання, суд надав правову оцінку доводам ОСОБА_4 щодо правомірності нарахування за послуги не за показанням приладу обліку, а за нормами споживання, та зробив правовий висновок, що відповідно до діючого на той час законодавства та наданих доказів, повірка приладу обліку води у 2008 році повинна була проведена за рахунок споживача ОСОБА_4, так як відповідні витрати до тарифу не включені.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року, а рішення Артемівського районного суду Донецької області від 6 червня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанцій ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначила, що КП «Бахмут-вода» як виконавець послуг у спірний період, не мало законних підстав для відмови їй у повірці лічильника за рахунок підприємства, що призвело до необґрунтованого переведення споживача на тариф за нормами споживання. Необґрунтована відмова у проведенні повірки лічильника за кошти виконавця послуг призвела до невизначеності між сторонами.

Крім того вказувала, що суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про відсутність письмового договору щодо надання житлово-комунальних послуг, не встановив фактичного користування відповідачем послугами, а прийняв вказаний факт виключно з пояснень позивача.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2017 року КП «Бахмут-вода» подало заперечення на касаційну скаргу, у яких послалось на безпідставність її доводів. Зазначило, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Артемівської міської ради від 9 листопада 2011 року № 464 «Про встановлення для населення м. Артемівська, яке мешкає у комунальному житловому фонді, тарифів на послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій», у додатку 7 затверджено розмір плати за проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку.

Крім того у запереченні на касаційну скаргу КП «Бахмут-вода» зазначило, що в постанові від 7 лютого 2013 року у справі № К/9991/29412/12 Вищий адміністративний суд України дійшов висновку про те, що проведення періодичної повірки, обслуговування і ремонту квартирних засобів обліку води та теплової енергії, у тому числі їх демонтажу, транспортування та монтажу після повірки, здійснюється за рахунок виконавця зазначених послуг, а витрати, понесені виконавцем, включаються у тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та сплачуються споживачем щомісячно. Проте такі витрати станом на 2008 рік у тариф включені не були.

Відповідно до пункту шостого розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідач є наймачем та проживає у квартирі АДРЕСА_1. КП «Бахмут-вода» з січня 2008 року (за виключенням періоду з січня 2011 року по червень 2012 року) здійснює надання послуг з водопостачання (водовідведення). На ОСОБА_4 відкритий особовий рахунок НОМЕР_1 та вона є споживачем цих послуг.

Суди встановили, що 28 липня 2005 року Артемівським управлінням водопровідно-каналізаційного господарства КП «Донецькоблводоканал» прийнятий до експлуатації прилад обліку води СВК-1,5 заводський номер 467681, розташований у квартирі відповідача. Міжповірочний інтервал для даного типу приладу обліку споживання води складав три роки. У зв'язку із закінченням строку повірки водоміру, засіб обліку оглянуто контролером КП «Бахмут-вода» та надано для сплати квитанції на його обстеження, опломбування та повірку. Оскільки ОСОБА_4 відмовилась оплачувати вартість послуг з повірки лічильника, він був знятий з обліку 8 січня 2008 року. У зв'язку з непроведенням повірки у встановлений законом строк споживача ОСОБА_4 переведено на розрахунок за нормами споживання.

З розрахунку заборгованості апеляційний суд встановив, що з 1 вересня 2014 року по 30 листопада 2016 року за особовим рахунком НОМЕР_1 обліковується заборгованість за спожиті послуги в сумі 1 195,75 грн. Розрахунок здійснено на основі тарифів, затверджених постановами Національної комісії, що здійснює державне рулюванні у сфері комунальних послуг від 4 квітня 2014 року № 262, від 4 червня 2015 року № 1718, від 10 грудня 2015 року № 2947, від 21 липня 2016 року № 1285 та рішеннями виконавчого комітету Артемівської міської ради від 16 грудня 2012 року № 440 та від 16 грудня 2015 року № 287, якими затверджено норми водопостачання та водовідведення.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18 серпня 2010 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом КП «Бахмут-вода» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за постачання питної води позовні вимоги КП «Бахмут-вода» задоволено та стягнено з ОСОБА_4 на користь КП «Бахмут-вода» заборгованість за послуги з водопостачання за період з 8 серпня 2008 року по 1 січня 2010 року у сумі 704,34 грн.

Зі змісту вказаного рішення апеляційний суд встановив, що, стягуючи заборгованість за послуги водопостачання, суд надав правову оцінку доводам ОСОБА_4 щодо правомірності нарахування за послуги не за показами приладу обліку, а за нормами споживання і виходив з того, що відповідно до діючого на 2008 рік законодавства та наданих у справі доказів, повірка приладу обліку води у 2008 році повинна була проведена за рахунок споживача ОСОБА_4 Рішення в цій частині оскаржено не було та набрало законної сили, тому дані обставини, відповідно до вимог статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Кодексу, що діяла на час ухвалення рішення, не підлягають доказуванню.

За змістом статті 162 Житлового кодексу Української РСР плата за комунальні послуги, крім квартирної плати, береться за затвердженими в установленому порядку тарифами, а наймач зобов'язаний своєчасно щомісячно у строки встановлені договором або законом.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі - Правила) споживач зобов'язаний вчасно, у встановлений строк оплачувати отримані послуги.

Пункт 20 вказаних Правил передбачає, що у разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання.

Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язання повинне виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів дійшов правильного висновку про те, що послуга з водопостачання та водовідведення не включена до тарифу і відповідач, як споживач цієї послуги, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконувала, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за отримані послуги за спірний період; факт відсутності письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, укладеного сторонами, не звільняє ОСОБА_4 від відповідальності.

Доводи касаційної скарги про те, що судом апеляційної інстанції не встановлено фактичного користування відповідачем послугою з водопостачання, безпідставні, оскільки заявником не надано належних та допустимих доказів того, що, проживаючи у багатоквартирному будинку, вона не користується послугами КП «Бахмут-вода», яке є єдиним виконавцем послуг з водопостачання в місті Бахмут, а отримує вказані послуги від іншого виконавця або взагалі не отримує.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення апеляційного суду, оскільки цей суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Ухвалою суду касаційної інстанції від 2 серпня 2018 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року до закінчення їх перегляду в касаційному порядку.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Так як рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін, касаційний суд поновлює його виконання.

Керуючись статтями 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Донецької області від 18 липня 2017 року.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В.Ступак

Г. І. Усик