РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 травня 2018 року Київський районний суд м. Харкова в складі:
головуючого судді Губської Я.В.,
при секретарі Балан Т.В.,
за участі позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2,
за участі представників ОСОБА_3, ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Київського району Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Київського району Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину
21.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Київського району Харківської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину.
22.11.2016 року позовну заяву було залишено без руху для усунення недоліків позову і після виконання вимог суду ухвалою від 19.12.2016 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання.
31.01.2017 року ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 до суду подана зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів. (а.с. 42).
07.02.2017 року ОСОБА_1 подана уточнена позовна заява. (а.с. 70-71) та в судовому засіданні вирішено питання про прийняття уточненого позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2
13.02.2017 року ОСОБА_1 подані до суду заперечення на зустрічну позовну заяву та уточнений позов. (а.с. 89-90).
27.03.2017 року ОСОБА_1 подана уточнена позовна заява про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів. (а.с. 105-106).
За клопотанням сторін надано час для примирення сторін 3 місяця згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26.04.2017 року.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 27.07.2017 року провадження по справі відновлено.
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 31.07.2017 року роз*єднані позовні вимоги ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та позовні вимоги ОСОБА_1 та зустрічні вимоги ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, стягнення аліментів на дитину.
18.10.2017 року ОСОБА_1 подана уточнена позовна заява, в якій просить згідно вимог ст.ст. 180-183, 160, 161 СК України: - визначити місце проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір*ю ОСОБА_1; - стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/3 частині всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини певного віку, починаючи з дня реєстрації заяви судом; - стягнути з ОСОБА_2 судові витрати. (а.с. 200).
Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 23.11.2017 року в задоволенні клопотання представника ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі відмовлено.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 30.01.2018 року у прийнятті заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог відмовлено.
В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог в остаточній редакції (а.с. 200) позивач ОСОБА_1 вказує, що з 1994 року вона перебувала в шлюбі з ОСОБА_2 і в них є двоє дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 Сім*я проживала за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4. Під час останніх років між ними як подружжя погіршились стосунки, що стало підставою для звернення до суду з вимогами про розірвання шлюбу. Донька доросла і проживає окремо, а син повинен проживати з нею, оскільки вона може надати йому достатню увагу, любов та повагу до суспільства, а батько дитини ОСОБА_2 не може надати все це сину, оскільки неврівноважений, висловлює погрози на її адресу, в тому числі і в присутності дитини, розвиває в дитині ті якості, які є пагубними та неправильно формують його характер.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в обґрунтування своїх вимог вказує, що з ОСОБА_1 вони проживають окремо з 2011 року, між ними постійно виникають сварки, оскільки ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, не враховує інтереси дитини. Також, вказує, що син дуже прив*язаний до батька і міняти своє місце проживання після розлучення батьків не бажає, вважає, що син повинен проживати з батьком.
В судових засіданнях ОСОБА_1 та її представники позовні вимоги підтримали та просили задовольнити в повному обсязі, проти зустрічних вимог заперечували. В судовому засіданні ОСОБА_1 за її бажанням надала пояснення в якості свідка по обставинах справи, були викликані свідки з її боку на підтвердження доводів позивача та допитані в судовому засіданні.
До зупинення провадження по справі ОСОБА_2 приймав участь в судових засіданнях, висловлював свою думку щодо клопотань та позовних вимог, підтримуючи заявлені позовні вимоги та заперечуючи проти вимог ОСОБА_1
Після відновлення провадження по справі ОСОБА_2 в судові засідання не з*являвся, при цьому будучи повідомленим про час та місце розгляду справи судовими повістками за адресою реєстрації, в судових засіданнях від його імені приймала участь представник ОСОБА_4, висловлюючи позицію свого довірителя, надаючи пояснення з приводу позовів. Після 30.01.2018 року на стадії дослідження доказів, допиту свідків представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в судові засідання не з*являлися, будучи при цьому повідомлені судом про час та місце судового розгляду всіма передбаченими ЦПК України заходами: судовими повістками, смс-повідомленнями, листами.
Представник третьої особи - Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради в судове засідання не з*явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, просив розглядати справу у їх відсутність. Також, надав до суду висновок щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір*ю ОСОБА_1 (а.с. 59-61).
Враховуючи позицію Європейського Суду з прав людини, яка висловлена в рішенні «Каракуця проти України» щодо того, що сторона по справі не виявила належної зацікавленості у розгляді справи протягом тривалого часу, що говорить про відсутність порушень її права доступу до суду, а наявність порушеного права повинно бути поновлено в суді, а тому, враховуючи строки розгляду даної справи, та ті обставини, що пояснення по суті позовних вимог та докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень усі учасники судового розгляду надали, враховуючи поведінку учасників судового розгляду, суд вважає за можливе розглянути дану цивільну справу по суті позовних вимог на підставі представлених суду доказів.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.
Вимогами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні ним правовідносини.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 від шлюбу мають малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5.
Батьком дитини - ОСОБА_5 є відповідач за основним позовом ОСОБА_2, а матірю ОСОБА_1 згідно свідоцтва про народження дитини (а.с. 7а)
Згідно рішення Київського районного суду м. Харкова від 31 липня 2017 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Відповідно до вимог ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Вимогами ст.ст. 153,155 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.
Сімейне право закріплює в обов'язковому порядку, що місце проживання дитини визначається тільки виходячи з її інтересів.
Під інтересами дитини треба розуміти забезпечення умов, необхідних для її повноцінного фізичного, психічного і духовного розвитку, що є неодмінним атрибутом належного сімейного виховання. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Принцип 2 Декларації прав дитини 1959 року та Конвенції про права дитини 1989 року визначають, що дитина повинна перебувати під особливим захистом, їй повинні бути надані всі можливості та умови для фізичного, психічного та соціального розвитку.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до вимог ст.ст. 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, що мають виключні обставини, розлучати з матір'ю.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Частинами 1,2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
При вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_5, судом першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, відповідно до Конвенції ООН «Про права дитини» ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91.
Звертаючись з позовом до суду позивач ОСОБА_1 просить визначити місце проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 з нею, матір*ю дитини.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 просить визначити місце проживання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 з ним, батьком дитини.
Розглядаючи дане питання, судом всебічно вивчені всі докази, надані в обгрунутвання своїх вимог сторонами по справі та судом встановлено наступне.
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 має статус дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_7, навчається у Харківській спеціалізованій школі з поглибленним вивченням окремих предметів № 16. (а.с. 46,48, 64).
За даними КЗ МСДЮСШОР ОСОБА_5 з 2011 року займається на видділенні стрибків у воду, має 1 юнацький розряд. (а. с. 55). Також, ОСОБА_5 перебуває на обліку у невролога в Харківській міській дитячій поліклініці № 23. (а.с. 65).
ОСОБА_2 має у власності квартиру АДРЕСА_1 та разом з ОСОБА_1 мають частини квартири АДРЕСА_2 на праві спільної сумісної власності, працевлаштовані.
Згідно ч.ч. 4-6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
До суду наданий висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 114 від 13.02.2017 року, згідно якого за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з матір*ю, ОСОБА_1 (а.с. 59-61). Під час вирішення даного питання комісією було проведення обстеження умов проживання дитини, вивчені довідки з місця роботи сторін, дані про стан здоров*я дитини, його думка і підстав не довіряти даному висновку у суду немає.
Під час розгляду справи суду були надані, крім того, відомості з комітету у справах сім*ї, молоді та спорту по Київському району Депратаменту у справах сім*ї, молоді та спорту Харківської міської ради та винесено рішення про наявність вчинення психологічного насильства по відношенню до дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3 з боку його батька ОСОБА_2 (а.с. 163-165).
Київським відділом поліції ГУ НП в Харківській області також було повідомлено про те, що 28.03.2017 року відносно ОСОБА_2 був складений протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 173-2 КУпАП (вчинення насильства в родині), він постановлений на облік «сімейний насильник».
Під час розгляду справи судом були допитані всі заявлені сторонами свідки, які надали пояснення стосовно стосунків в сім*ї та між подружжя, з*ясовано відношення батьків до сина та заходи щодо його виховання, проведення необхідного лікування та відношення до суспільства.
Крім того, рішенням Київського районного суду м. Харкова від 24.10.2017 року, яке набрало законної сили 15.12.2017 року ОСОБА_2 позбавлено батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 Даних про скасування даного рішення суду під час розгляду справи не надано. (а.с. 240-243).
Таким чином, дослідивши всі докази по справі та наявність станом на момент розгляду справи рішення суду про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_8, суд вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_5 разом з матір*ю ОСОБА_1, задовольнивши її позовні вимоги в цій частині, а вимоги ОСОБА_2 залишити без задоволення.
При вирішення даного питання, судом врахований висновок Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради № 114 від 13.02.2017 року, дані про вчинення насильства в сім*ї з боку ОСОБА_9 по відношенню до сина, характеристики як батька, так і матері дитини, та перш за все інтереси дитини, яка повинна отримувати повагу та любов батьків, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, належні умови для розвитку її природних здібностей, з повагою до гідність дитини, та з можливістью підготовки її до самостійного життя та праці.
Інтереси дитини захищаються передусім, і не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Слід звернути увагу на положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
При вирішенні спору суд доходить до висновку про те, що між сторонами у теперішній час склались не дуже гарні стосунки, однак, дитина у жодному разі не може бути заручником цих стосунків.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан, стан здоров*я дитини, тощо.
Зважаючи на вік дитини та напружені стосунки між батьками, для з'ясування його думки щодо доцільності визначення місця проживання з батьком або матір'ю, суд не викликав дитину для участі у судовому засіданні.
Відтак, суд вирішив спір на підставі доказів, наданих сторонами. Судом також не були не встановлені виняткові обставини, визначені ст. 161 СК України та ст. 6 Декларації прав дитини, які б вказували на те, що проживання дитини з матір'ю може зашкодити йому, та що мати не створить атмосферу любові, моральну та матеріальну забезпеченість дитині.
Згідно ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
За змістом положень ст.180 СК України обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття покладається на батьків.
Згідно з «Конвенцією про права дитини», «Декларацією прав дитини» батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини, інтереси дитини необхідно забезпечувати найкращим чином, дитина повинна бути серед тих, хто першим одержує захист і допомогу.
Відповідно до ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст.182 ч.1, ч.2 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1). стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2). стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3). наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1). наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2). Доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4). Інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 3 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття.
Відповідно до ч.1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.
Відповідно до ст.3 ч.1 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Згідно ст.7 ч.7, ч.8 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_3 України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.
Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ст.191 ч.1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі викладених обставин, беручи до уваги вимоги ч.2 ст.182 СК України, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає, що відповідач, як батько зобов'язаний сплачувати на користь позивача, аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% (п'ятдесят відсотків) прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2016 року і до настання дитиною повноліття. При цьому, суд виходить з того, що даний розмір аліментів є достатнім та татким, що відповідає обставинам справи.
Статтею 80 ч.3 Сімейного кодексу України передбачено, що розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану.
Також, суд роз*ясніє, що особа, з ким проживає дитина не позбавлена можливості звертатись до суду з вимогами про стягнення додаткових витрат на дитину, за наявності для цього потреби.
У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 суд відмовляє в повному обсязі, виходячи з їх необґрунтованості та недоведеності. При цьому ссуд зазначає, що доводи позивача за зустрічним позовом про визначення місця проживання малолітнього сина разом з ним не відповідають інтересам дитини та не підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами які б вказували, що дитина повинна мати місце проживання разом із ним.
Відповідно до вимог ст. 141ЦПК України підлягають стягненню з відповідачів понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору. За таких обставин з відповідача підлягають стягненню понесені судові витрати.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76-81, 89, 160, 256, 259, 263-265 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 (АДРЕСА_3) задовольнити.
Визначити місце проживання дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8 разом з матір*ю ОСОБА_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, мешкає: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_10 аліменти на утримання сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8 в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 21.11.2016 року і до повноліття дитини.
В частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: Орган опіки та піклування в особі Адміністрації Київського району Харківської міської ради про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину - відмовити в повному обсязі.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до апеляційного суду Харківської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до вимог п.15 Перехідних положень ЦПК України ( в ред. з 15.12.2017 року) до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суддя :