Головуючий у І інстанції Зінченко О.М.
Провадження № 22-ц/824/1783/2018 Доповідач у 2 інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого - судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Шуляку Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенніКиївського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та встановлення порядку користування земельною ділянкою та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору та встановлення порядку користування земельною ділянкою та просила про його задоволення, посилаючись на те, що 10 червня 2008 року їй та відповідачу їхній рідний батько ОСОБА_4 подарував, а вони прийняли у дар, житловий будинок з надвірними побудовами (літньою кухнею, погребом, сараєм, жомовою ямою, вбиральнею, огорожею, воротами з хвірткою, колодязем та двома сараями) за адресою: Київська область, АДРЕСА_1, в рівних частинах кожному (по ?).

31 жовтня 2016 року відповідач ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу ? частки житлового будинку відчужив позивачу ОСОБА_3 ? частину житлового будинку за адресою: Київська область, АДРЕСА_1.

04 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір поділу земельних ділянок, відповідно до умов якого сторони домовилися про поділ належних їм на праві власності: земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, та земельної ділянки площею 0,1874 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2. При цьому, у володіння, користування і розпорядження ОСОБА_3 перейшли: земельна ділянка, площею 0,1250 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, та земельна ділянка площею 0,0937 га, кадастровий номер НОМЕР_4 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2. У володіння, користування та розпорядження ОСОБА_2 згідно умов договору поділу земельних ділянок перейшли: земельна ділянка площею 0,1250 га, кадастровий номер НОМЕР_5, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, та земельна ділянка площею 0,0937 га, кадастровий номер НОМЕР_6 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2.

На даний час між сторонами в зв'язку з укладенням вищевказаного договору почали виникати суперечки щодо фактичного розташування меж між даними ділянками.

При цьому, згідно ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України в редакції, що діє з 01 січня 2010 року, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, в обсязі та на умовах, установлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Оскільки позивач ОСОБА_3 є власником житлового будинку з допоміжними спорудами, вона на підставі вищенаведеної правової норми набула право власності на земельну ділянку під даним майном, що не відповідає умовам договору поділу земельних ділянок, який, таким чином, суперечить положенням цивільного та земельного законодавства та підлягає визнанню недійсним з цих підстав.

Після проведення по справі судової земельно-технічної експертизи позивач ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, зазначивши про виділення їй земельної ділянки площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та поставивши перед судом питання поділу земельної ділянки площею 0,1874 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства згідно висновку земельно-технічної експертизи за варіантом №2.

Відповідач ОСОБА_2 в межах даної справи подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_3 про розірвання договору купівлі-продажу ? частини будинку та усунення перешкод щодо володіння земельною ділянкою, посилаючись на те, що йому та ОСОБА_3 на праві власності в рівних частинах (по 1/2) на підставі договору дарування від 10 червня 2008 року належить житловий будинок з надвірними побудовами (літньою кухнею, погребом, сараєм, жомовою ямою, вбиральнею, огорожею, воротами з хвірткою, колодязем та двома сараями) за адресою: Київська область, АДРЕСА_1.

Згідно умов договору купівлі-продажу 1/2 частини будинку від 31 жовтня 2016 року ОСОБА_2 відчужив ОСОБА_3 належну йому на праві власності ? частину житлового будинку, при цьому право власності на господарські будівлі та споруди предметом відчуження за даним договором не було, тобто ОСОБА_2 після укладення договору купівлі-продажу від 31 жовтня 2016 року залишився власником ? частини господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_3

04 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір поділу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. та зареєстрований в реєстрі за №5948, після чого приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності сторін на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Оскільки під час укладення 31 жовтня 2016 року договору купівлі-продажу ? частки житлового будинку господарські будівлі та споруди предметом відчуження не були, після укладення між сторонами 04 листопада 2016 року договору поділу земельних ділянок на виділеній у власність ОСОБА_2 земельній ділянці з кадастровим номером НОМЕР_5 знаходиться частина господарських будівель та споруд, які не були предметом договору купівлі-продажу ? частини житлового будинку.

З вищенаведених підстав ОСОБА_2 просив суд розірвати договір купівлі-продажу ? частки житлового будинку, укладений між сторонами 31 жовтня 2016 року, та усунути перешкоди зі сторони ОСОБА_3 щодо володіння земельною ділянкою площею 0,125 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_5, що належить йому на підставі договору поділу земельних ділянок від 04 листопада 2016 року.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю.

Визнано недійсним договір поділу земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_4, укладений 04 листопада 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

Виділено ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,2500 га з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Поділено між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1874 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_4 з урахуванням висновку судової експертизи за варіантом два.

Виділено ОСОБА_3 з земельної ділянки площею 0,1874 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_4, земельну ділянку площею 0,937 га та периметром 134,41 м., з лінійними розмірами між поворотними точками: 2-3 19,34 м.; 3-4 25,84 м.; 4-5 21,97 м.; 5-6 20,33 м.; 6-2 46,93 м.

Виділено ОСОБА_2 з земельної ділянки площею 0,1874 га, з кадастровим номером НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_4, земельну ділянку площею 0,937 га та периметром 132,48 м., з лінійними розмірами між поворотними точками: 1-2 19,22 м.; 2-6 46,93 м.; 6-7 20,20 м.; 7-8 15,64 м.; 8-1 30,49 м.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати щодо сплати судового збору в сумі 1 280 грн. та витрати за проведення експертизи в сумі 14 500 грн., а всього 15 780 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розірвання договору та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просиврішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 та задовольнити в повному обсязі його зустрічну позовну заяву.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 проти задоволення апеляційної скарги ОСОБА_2 заперечив та просив рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення з викладених в ній підстав.

Заслухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення її без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 червня 2008 року батько сторін ОСОБА_4 подарував своїм дітям ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в рівних частинах кожному житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: Київська область, Обухівський район, село Гусачівка, вулиця Радянська (на даний час Добрий шлях), 32 (том 1, а.с.11-14).

31 жовтня 2016 року між сторонами було укладено договір купівлі-продажу ? частки житлового будинку, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 ? частку житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_5 (том 1, а.с.15-16).

04 листопада 2016 року між сторонами було укладено договір поділу земельних ділянок, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Головкіною Я.В. та зареєстрований в реєстрі за №5948 (том 1, а.с.17), після чого приватним нотаріусом було проведено державну реєстрацію права власності сторін на земельні ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (том 1, а.с.18-19).

Відповідно до умов договору поділу земельних ділянок від 04 листопада 2016 року сторони домовилися про поділ належних їм на праві власності: земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, та земельної ділянки площею 0,1874 га, кадастровий номер НОМЕР_2, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2. При цьому, у володіння, користування і розпорядження ОСОБА_3 перейшли: земельна ділянка, площею 0,1250 га, кадастровий номер НОМЕР_3, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, та земельна ділянка площею 0,0937 га, кадастровий номер НОМЕР_4 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2. У володіння, користування та розпорядження ОСОБА_2 згідно умов договору поділу земельних ділянок перейшли: земельна ділянка площею 0,1250 га, кадастровий номер НОМЕР_5, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, та земельна ділянка площею 0,0937 га, кадастровий номер НОМЕР_6 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості та доведеності, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 377 ЦК України, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 120 ЗК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача), а у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Позивач ОСОБА_3 на підставі договору дарування будинку від 10 червня 2008 року та договору купівлі-продажу ? частки житлового будинку від 31 жовтня 2016 року є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою: Київська область, Обухівський район, АДРЕСА_2, в зв'язку з чим обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_3 згідно вищевикладених правових норм набула право на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, на якій розташоване належне їй домоволодіння.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Оскільки на час укладення оспорюваного договору поділу земельних ділянок від 04 листопада 2016 року ОСОБА_3 була власником всього домоволодіння, в зв'язку з чим набула право і на ділянку площею 0,2500 га, на якій дане домоволодіння розташоване, обґрунтованим є висновок суду про те, що договір поділу земельних ділянок підлягає визнанню недійсним з підстав його невідповідності положенням ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України.

Обгрунтованим є і рішення суду в частині виділення ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,2500 га з кадастровим номером НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки вона згідно вимог ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України набула право власності на вищевказану ділянку в зв'язку з набуттям права власності на об'єкти нерухомого майна, розташовані на ній.

Рішення суду в частині поділу між сторонами земельної ділянки площею 0,1874 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства ухвалене судом з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі висновку земельно-технічної експертизи від 25 січня 2018 року, проведеної по справі, і законність рішення суду в цій частині відповідачем в його апеляційній скарзі не оскаржується, що свідчить про його згоду з рішенням в частині поділу земельної ділянки площею 0,1874 га для ведення особистого селянського господарства.

Правильним є і рішення суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про розірвання договору купівлі-продажу та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наявності передбачених ст. 651 ЦК України підстав для розірвання договору купівлі-продажу ? частини будинку не надано, як не надано ним і доказів на підтвердження того факту, що ОСОБА_3 чинить йому перешкоди у володінні земельною ділянкою, в зв'язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення вимог ОСОБА_2 про розірвання договору та усунення перешкод у володінні земельною ділянкою.

Доводи апеляційної скарги про те, що за договором купівлі-продажу ? частини будинку, укладеним між сторонами 31 жовтня 2016 року, до ОСОБА_3 від ОСОБА_2 перейшло лише право власності на ? частину будинку, а право власності на надвірні будівлі та споруди ОСОБА_3 не набула, законності та обґрунтованості висновків суду не спростовують, що вбачається з наступного.

Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов»язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Оскільки надвірні будівлі та споруди призначені для обслуговування житлового будинку і пов'язані з ним спільним призначенням, вони, як приналежності будинку, слідують за ним, як за головною річчю. Таким чином, набуття ОСОБА_3 права власності на ? частину будинку означає набуття нею права власності на ? частину надвірних будівель та споруд, зважаючи при цьому на те, що жодних обмежень щодо переходу права власності на надвірні будівлі договір купівлі-продажу ? частини будинку, укладений між сторонами, не містить.

Доводи апеляційної скарги відповідача про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, як підставу для скасування рішення суду, законності та обґрунтованості рішення суду не спростовують, оскільки відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення суду лише, якщо ці порушення призвели до неправильного вирішення справи, натомість справа судом вирішена правильно, відповідно до норм матеріального права та з дотриманням норм процесуального права.

Інших доводів, які б спростували законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, апеляційна скарга ОСОБА_2 не містить.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 02 липня 2018 року- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий :

Судді: