Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 201/10697/16-ц

провадження № 61-38738св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

третя особа - Жовтневий районний відділ Державної міграційної служби України у м. Дніпропетровську, тепер - Соборний районний відділ Державної міграційної служби України у м. Дніпро,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., від 24 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа - Жовтневий районний відділ Державної міграційної служби України у м. Дніпропетровську, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення та визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що їй на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до довідки про склад сім'ї та місце реєстрації від 25 липня 2016 року у вказаній квартирі також зареєстрований її колишній чоловік - ОСОБА_3, шлюб між ними розірвано 22 січня 2003 року.

Починаючи з 2012 року ОСОБА_3 зловживає алкогольними напоями, виражається нецензурними словами в її сторону, застосовує до неї фізичне насилля та погрожує фізичною розправою, вчиняє дрібні крадіжки, тобто порушує правила спільного проживання, що унеможливлює проживання в одній квартирі.

Ураховуючи те, що відповідач добровільно виселитися та знятися з реєстраційного обліку не бажає, не вносить плату за комунальні послуги та не приймає участь у поліпшенні житлових умов, ОСОБА_1 просила суд: усунути перешкоди у користуванні належною їй на праві приватної власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з указаної квартири без надання іншого приміщення та визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вказаною квартирою.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Ходаківського М. П. від 12 грудня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Усунуто перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.

Визнано ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, в якій зареєстрований та фактично проживає ОСОБА_3, що порушує правила спільного проживання та робить неможливим проживання інших з ним в одній квартирі. У зв'язку з цим відповідач підлягає виселенню без надання іншого житла з підстав, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. При цьому суд також застосував положення статей 319, 391 ЦК України і визнав відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2016 року скасовано.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, виходив із того, що спірне житло належить їй на праві приватної власності, а тому посилання судом першої інстанції на частину першу статті 116 ЖК УРСР є неправильним, оскільки вказана норма права до цих правовідносин не застосовується.

У червні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірне житло належить їй на праві приватної власності, а тому виселення членів сім'ї власника квартири відповідно до статті 157 ЖК УРСР проводиться у випадках та на підставах встановлених частиною першою статті 116 ЖК УРСР. Крім того, суд апеляційної інстанції не спростував встановлені судом першої інстанції факти порушення відповідачем правил спільного проживання.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 05 липня 2002 року ОСОБА_1 видано ордер на житлове приміщення № 212. Згідно з ордером вона заселилась у квартиру АДРЕСА_1 як наймач, а ОСОБА_3 та їхні діти, як члени її родини.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 29 серпня 2012 року квартира № 12 за вищевказаною адресою належить ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на праві спільної часткової власності.

24 червня 2014 року на підставі договору дарування частки квартири ОСОБА_5, ОСОБА_6 передали безоплатно у власність кожний по 1/3 частці спірної квартири ОСОБА_1

Згідно з довідкою про склад сім'ї та місце реєстрації від 22 липня 2016 року у спірній квартирі, крім позивача, зареєстровані також: ОСОБА_6 (син), ОСОБА_5 (син), ОСОБА_7 (дружина сина), ОСОБА_8 (онука) та ОСОБА_3 - колишній чоловік позивача, шлюб між якими розірвано 22 січня 2003 року (а.с. 14, 15).

Згідно з частинами другою та третьою статті 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному житловому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Згідно зі статтею 157 ЖК УРСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.

Відповідно частини першої статті 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення.

Як роз'яснив судам Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.

Вирішуючи спір, апеляційний суд не врахував відсилковий характер статті 157 ЖК УPCP саме до положень частини першої статті 116 ЖК УPCP, не звернув уваги на те, що спірне житло належить позивачу на праві власності, у зв'язку з чим виселення членів сім'ї власника квартири згідно зі статтею 157 ЖК УPCP проводиться саме у випадках та на підставах, встановлених частиною першою статті 116 ЖК УPCP без надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, у порушення статей 89, 263-264, 382 ЦПК України апеляційний суд на зазначені положення закону уваги не звернув; не встановив фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не перевірив наявність/відсутність систематичного порушення відповідачем правил співжиття та вжиття заходів попередження або громадського впливу відносно нього, які не дали позитивних результатів, чи є припинення шлюбних відносин підставою для виселення, тобто спору по суті не вирішив та дійшов передчасного висновку про відмову в позові ОСОБА_1, помилково вказавши на неправильне застосування судом першої інстанції норм права.

При цьому апеляційний суд не зазначив, які саме норми права підлягали застосуванню.

Крім того, апеляційний суд взагалі не звернув уваги на те, що, крім посилань на положення статті 116 ЖК УРСР, позивач, як і районний суд, посилались на норми статті 319, 391 ЦК України про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Проте зазначеним обставинам апеляційний суд взагалі не надав правової оцінки.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф.Хопта

Ю. В. Черняк