Постанова

іменем України

15 березня 2018 року

м. Київ

справа № 629/2942/15-ц

провадження № 61-5959св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного

цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року у складі судді Ткаченко О. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 4 травня 2016 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Зазулинської Т. П., Міненкової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

22 липня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ КБ «Правекс-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовував свої вимоги тим, що 15 липня 2008 року між Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» (далі - АКБ «Правекс-Банк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6169-041/08Р, за умовами якого відповідач отримала 59 330 грн на придбання автомобіля під 19,49 % річних з кінцевим терміном повернення до 15 липня 2015 року.У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 своїх зобов'язань за договором станом на 17 червня 2015 року в неї виникла заборгованість перед банком у розмірі 58 662 грн 61 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 15 493 грн 55 коп., заборгованість за відсотками - 6 383 грн 34 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання по поверненню кредиту - 15 493 грн 55 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання по поверненню відсотків - 11 045 грн 31 коп. Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором 15 липня 2008 року між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 6169-041/08Р, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків і неустойки. Враховуючи викладене, ПАТ КБ «Правекс-Банк» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати.

Відповідач ОСОБА_1 позовні вимоги не визнала та просила відмовити в їх задоволенні у зв'язку з пропуском позовної давності. Відповідач обґрунтувала свої заперечення тим, що внаслідок реалізації автомобіля, який було придбано за кредитні кошти та передано банку в забезпечення зобов'язань за кредитним договором, 2 березня 2010 року вона здійснила платіж у розмірі 42 тис. грн 39 коп. і була впевнена, що її зобов'язання за кредитним договором були виконані у повному обсязі. Згідно з розрахунком заборгованості, починаючи з 13 квітня 2010 року в неї виникло прострочення погашення заборгованості за кредитом. З урахуванням умов кредитного договору строк користування кредитними коштами було припинено 10 травня 2010 року. Вищезазначене свідчать про сплив позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Крім того, банк неправильно обчислив розмір заборгованості, взявши за основу для розрахунку суми платежів, які не відповідають умовам кредитного договору.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Правекс-Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що перебіг трирічної позовної давності за вимогами, які випливають з умов кредитного договору, розпочався 10 квітня 2010 року, а банк звернувся до суду з позовом лише 22 липня 2015 року, тобто за межами позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 4 травня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Правекс-Банк» відхилено, а рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд надав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги суд вважав такими, що не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

5 липня 2016 року ПАТ КБ «Правекс-Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 4 травня 2016 року, а справу - направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що строк дії кредитного договору визначений до 15 липня 2015 року, а банк звернувся з позовом до суду 16 липня 2015 року, тобто в межах трирічної позовної давності, яку слід обчислювати з 16 липня 2015 року до 16 липня 2018 року. Крім того, позовна давність була застосована судами не до кожного чергового платежу, а до кредитної заборгованості в цілому. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіку погашення кредиту) про погашення боргу щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення.

4 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у вказаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

5 лютого 2018 року справу № 629/2942/15-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відповідачі не скористалися своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Судами встановлено, що 15 липня 2008 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Правекс-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6169-041/08Р, за умовами якого позичальник отримала 59 330 грн на придбання автомобіля під 19,49 % річних на строк до 15 липня 2015 року зпогашенням кредиту і відсотків згідно з графіком.

Згідно з наданим позивачем розрахунком станом на 17 червня 2015 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед банком становила 58 662 грн 61 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 15 493 грн 55 коп., заборгованість за відсотками - 6 383 грн 34 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання по поверненню кредиту -15 493 грн 55 коп., пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання по поверненню відсотків - 11 045 грн 31 коп. Останній платіж на погашення кредитної заборгованості у розмірі 42 тис. грн 39 коп. відповідач здійснила 2 березня 2010 року.

Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором 15 липня 2008 року між АКБ КБ «Правекс-Банк» та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 6169-041/08Р, за яким поручитель зобов'язався перед банком нести солідарну відповідальність за виконання позичальником у повному обсязі зобов'язань за кредитним договором щодо сплати кредиту, відсотків і неустойки.

15 вересня 2015 року ОСОБА_1 подала заперечення проти позову, в якому просила застосувати позовну давність до заявлених банком позовних вимог.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (пункт 1.2 договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (пункт 4.4 договору).

Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов'язання спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Відповідно до пункту 9.2. укладеного між сторонами кредитного договору у випадку виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом, строк користування кредитом припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом банк письмово повідомляє позичальника.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали у договорі питання дострокового повернення кредиту, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення.

Встановлено, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 2 березня 2010 року, а тому за умовами пункту 9.2. кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення, тобто з 10 квітня 2010 року.

Після зміни строку виконання зобов'язання (до 10 квітня 2010 року) усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, оскільки за вимогою пункту 9.2. кредитного договору позичальник зобов'язаний був повернути кредит у повному обсязі до вказаної дати, й усі наступні щомісячні платежі за графіком після 10 квітня 2010 року не підлягають виконанню.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 2 листопада 2016 року у справі № 6-1174цс16.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Проте, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. В такому разі кредитор зобов'язаний пред'явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині пред'явлених вимог до позичальника, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходив з того, що у зв'язку з неналежним виконанням умов договору змінився строк виконання основного зобов'язання (пункт 9.2. кредитного договору) та що банк мав право з 10 квітня 2010 року протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права, однак позовну заяву подав лише 22 липня 2015 року.

Установивши, що ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося до суду із зазначеним позовом до боржника з пропуском позовної давності, суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника і з поручителя.

Доводи касаційної скарги про те, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіку погашення кредиту) про погашення боргу щомісячними платежами, починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення, не заслуговують на увагу, оскільки, як було зазначено вище, після зміни строку виконання зобов'язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення.

Те ж саме стосується і доводів скарги про те, що заборгованість за тілом кредиту та за відсотками підлягає стягненню за останні три календарні роки перед зверненням кредитора до суду, а стягнення неустойки обмежується 12 місяцями перед таким зверненням. Не пред'явивши до суду позов до відповідачів протягом встановленої законом позовної давності, позивач втратив право на примусове стягнення з них усієї заборгованості за кредитним договором, включно з тілом кредиту, відсотками та неустойкою.

Щодо визначеного кредитним договором строку його дії до 15 липня 2015 року, то судом встановлено, що цей строк було змінено на підставі умов договору до 10 квітня 2010 року, з якого і почався перебіг позовної давності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Правекс-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 24 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 4 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
О. В. Ступак