Справа № 628/9/17
Провадження № 2/628/18/18
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 березня 2018 року Куп'янський міськрайонний суд Харківської області
у складі: головуючого Демченко І.М.,
за участю секретаря Бабенко О.М.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Куп'янську цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 Неріс Іванівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 Неріс Іванівни про визнання договору недійсним,
Ухвалою від 24.01.2017 провадження у справі відкрито та справу призначено до розгляду.
31.07.2017 ОСОБА_2 подано позов про визнання договору позики недійним, з тих підстав, що грошей від ОСОБА_1 вона не отримувала, розписку написала під тиском та погрозами останньої.
Ухвалою від 04.09.2017 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним та цивільну справу за позовом ОСОБА_1І до ОСОБА_2 про стягнення боргу обєднано в одне провадження.
Оскільки позовна заява подана до суду та провадження у справі відкрито до набрання чинності нової редакції Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до п. 9 ч. 1 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 розгляд справи було продовжено за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу.
Суд, заслухавши сторони, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до такого.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Ця особливість реальних договорів зазначена у ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.
Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням його повернення та дати отримання коштів.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року по справі № 6-1967цс15.
Судовим розглядом справи встановлено, що відповідно до розписки від 15 травня 2013року ОСОБА_2, 18.10.1951року народження, паспорт серія МН 998144, виданий 08.09.2008р. Купянським МРВ УМВСУ в Харківській області, отримала від ОСОБА_1 Неріс Іванівни, ІНФОРМАЦІЯ_1, грошові кошти в сумі 23тис.грн. в борг, які зобовязалася повернути до 15 травня 2014року (а.с.4). Розписка написана власноручно в присутності свідка ОСОБА_7
Сам факт написання особисто та власноруч даної розписки відповідач ОСОБА_2 не заперечувала.
Зазначена розписка свідчить про отримання ОСОБА_2 коштів у борг з умовою їх повернення протягом встановленого у ній строку, тобто засвідчує укладення договору позики.
Згідно із ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним (ст.231 ЦК України).
Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення, випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам.
Відповідно до ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.
Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.
Отже, при наявності договору позики, саме боржник зобов'язаний довести, що грошові кошти за договором не передавались, чи передавались для інших цілей, але ці обставини мають бути підтверджені доказами, які відповідають вимогам ст.ст. 76-81 ЦПК України.
Разом з тим, будь-яких належних, допустимих, достовірних та достатніх доказівна підтвердження безгрошовості написаної розписки про позику коштів або написання її під впливом погроз, насильства, психічного тиску ОСОБА_2 суду не надала.
Відтак, суд приходить до висновку, що між сторонами укладений договір позики, розписка свідчить про отримання відповідачем коштів у борг з умовою їх повернення протягом встановленого у ній строку, позичальник своєчасно не повернув суму позики, а тому зобов'язаний сплатити суму боргу та три проценти річних від простроченої суми з урахуванням відповідальності, визначеної ст. 625 ЦК України.
Доводи ОСОБА_2 про те, що розписка складалась без її волі під тиском з боку ОСОБА_1, безгрошовість розписки, під час розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Факт передачі грошових коштів підтверджується власноруч написаною нею розпискою, оскільки письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
При цьому, знаючи про складену розписку, ОСОБА_2 не вчиняла будь-яких дій по її спростуванню, до правоохоронних органів із заявою про вчинення ОСОБА_1 неправомірних дій по спонуканню її до написання розписки не зверталась.
Крім того, суд приймає до уваги, що ОСОБА_2 звернулася до Купянського міськрайонного суду Харківської області з зустрічним позовом про визнання недійсним вищезазначеного договору позики лише 31 липня 2017року, тобто після предявлення до неї позову про стягнення боргу.
Посилання ОСОБА_2 на безгрошовість розписки у звязку з тим, що кошти знаходилися в неї лише протягом 3 годин їх переміщення та доставки на прохання ОСОБА_1 громадянину ОСОБА_5 є безпідставними з огляду на встановлені обставини справи та не спростовує можливості укладення між ними договору позики. Розписка від 15.05.2013року не містить будь-яких застережень про отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 для передачі ОСОБА_5 чи для вчинення будь-яких інших цивільно-правових угод.
Будь-яких доказів на підтвердження негативних наслідків у громадській діяльності ОСОБА_2, як керівника Купянського міського відділення МГО «Ми Українці», викликаних діями ОСОБА_1, матеріали справи не містять.
Отже, відповідачем ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, зокрема, щодо іншої правової природи розписки.
Крім того, як уже зазначалося, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей, а не самим договором.
Тобто, боргова розписка є доказом у даній справі, якій оцінку суд дає відповідно до положень ЦПК України, зокрема, ст.ст.89,264 ЦПК України, проте визнання доказу нікчемним чинним процесуальним законодавством не передбачено і не відноситься до передбачених способів захисту цивільних прав, оскільки п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено визнання недійсним правочину, а не доказу, який підтверджує його укладення.
Суд не приймає до уваги пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки відповідно до приписів ч. 1 ст. 218, абз. 2 ч. 1 ст. 1051 ЦК України рішення суду у даному випадку не може ґрунтуватися на свідченнях свідків тому, що при укладенні договору позики була дотримана письмова форма у вигляді боргової розписки. Крім того, вказані особи не були безпосередніми свідками написання розписки та факту передачі грошових коштів.
Свідок ОСОБА_10 пояснила, що у її присутності ОСОБА_1 просила ОСОБА_2 допомогти у влаштуванні доньки на навчання до юридичної академії, а потім в її присутності ОСОБА_1 передавала грошові кошти ОСОБА_2, які згодом ОСОБА_2 віддала невідомому їй чоловіку у місті Харкові.
Свідок ОСОБА_11 пояснила, що ОСОБА_2 обіцяла її матері, допомогти у вступі свідка до юридичної академії. Вона разом з ОСОБА_2 дійсно їздили до юридичної академії, де вони зустрічалися з посадовою особою приймальної комісії, яка ознайомившись з сертифікатом ЗНО повідомила, що зазначений у ньому бал з англійської мови є недостатнім. ОСОБА_2 неодноразово Л.О. брала грошові кошти у її матері - ОСОБА_1, тому вона написала про це розписку, інші обставини, на які посилається відповідач, свідку невідомі.
Згідно із частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Отже, у разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом.
При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу.
За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, за своєю природою є відшкодуванням кредитору понесених втрат за несвоєчасне повернення грошових коштів, а відтак відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування грошовими коштами, що свідчить про відсутність подвійного стягнення при нарахуванні 3 % річних від простроченої суми, включаючи нараховані проценти за користування коштами, встановленими договором.
Враховуючи зазначене, 3 % річних, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України, підлягають застосуванню до порушеного грошового зобов'язання, складовою якого, зокрема, є також нараховані проценти за користування кредитними коштами, строки сплати яких передбачено договором (правова позиція Верховного Суду України висловлена у постанові від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-2129цс16).
липень-серпень 2015року - не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%
жовтень 2015року - не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%
лютий 2016року - не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%
червень-серпень 2016року - не індексується, індекс інфляції не перевищує 100%
Суд також не погоджується з розрахунком позивача ОСОБА_1 суми 3% річних, виходячи з такого:
за період з 16.05.2014року по 31.12.2014року прострочення сплати боргу складає 229 календарних дні;
за період з 01.01.2015року по 31.12.2015року 365 календарних дні;
за період з 01.01.2016року по 30.12.2016року (день направлення позову до суду а.с.7) - прострочення сплати боргу складає 365 календарних дні (2016рік є високосним роком).
Розрахунок 3 % річних здійснюється за формулою:
сума санкції = С х 3 % х Д : 365 : 100%, де
С сума заборгованості,
Д кількість днів прострочення.
Таким чином, сума 3 % річних складатиме:
Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК Українисудовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до п. 36 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 23, 76-81, 90, 141, 263, 264, 265, 268 ЦПК України, ст.ст 234,1046-1050 ЦК України, суд
У Х В А Л И В :
Позовну заяву ОСОБА_1 Неріс Іванівни до ОСОБА_2 про стягнення боргу задовольнити частково.
В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.
Рішення може бути оскаржено повністю або частково учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обовязки до Апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Купянський міськрайонний суд Харківської області протягом 30 днів з дня його проголошення. Оскільки у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 14.03.2018.

Головуючий: І.М.Демченко