1Справа № 335/9845/16-ц 2/335/52/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі:

головуючого судді Соболєвої І.П.,

за участю секретаря судового засідання Лєдової А.С.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Запоріжжя за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107-б, цивільну справу № 335/9845/16-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визнання договорів дарування житлового та нежитлових приміщень недійсними,

ВСТАНОВИВ:

1 вересня 2016 року до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач) до ОСОБА_3 (далі відповідач 1), ОСОБА_5 (далі відповідач2) про визнання договорів дарування житлового та нежитлових приміщень недійсними. 10 квітня 2017 року позовні вимоги було уточнено.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.11.2013 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Запоріжжя по цивільній справі № 331/6095/13-ц затверджено мирову угоду між позивачем та відповідачем 1. Згідно даної угоди сторони розподілили між собою право володіння спільним майном подружжя. Оскільки відповідач1 отримував більше нерухомого майна, сторони дійшли згоди, що в якості грошової компенсації, відповідач1 зобовязується сплатити на користь позивача грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США, по 1 000 доларів щомісяця протягом 5 (пяти) років. Крім того, одною з умов договору було передання позивачем відповідачу1 нежитлового приміщення, яке перейшло позивачу в оренду строком на 2 (два) роки.

Вказує, що після укладення відповідних договорів відповідач1 належним чином виконував взяті на себе зобовязання (щомісяця перераховував по 1 000,00 доларів США та сплачував орендну плату) до квітня 2014 року. 17.04.2014 року відповідач1 укладає з відповідачем2 договори дарування усього наявного у нього рухомого та нерухомого майна яке не перебувало у заставі банку. Та з 22.04.2014 відповідач 1 фактично припиняє виконання взятих на себе зобовязань, як за мировою угодою, так і за договором оренди приміщення.

У звязку з неналежним виконанням мирової угоди позивач направила до виконавчої служби виконавчий лист від 28.04.2014 по справі № 2/331/1799/13. 29.05.2014 державним виконавцем накладено арешт на все майно боржника. 01.07.2016 постанову про арешт скасовано. А 02.07.2016 відповідач 1 дарує відповідачу 2 останнє нежитлове приміщення.

Вважає, що зазначені обставини встановлюють, що укладені між відповідачами правочини є фіктивними, оскільки укладались з метою ухилення від виконання взятих на себе зобовязань, за попередньою змовою та без настання реальних правових наслідків.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати договори дарування квартир, та купівлі-продажу автомобіля недійсними.

У письмових запереченнях від 23.12.2016 відповідачі зазначили, що не заперечують проти факту укладення мирової угоди та договору оренди нежитлового приміщення. Вказують на те, що частина коштів, які відповідач 1 повинен сплачувати позивачу були сплачені, але через скрутне матеріальне становище відповідач 1 не мав змоги належним чином та у повній мірі виконувати взяті на себе зобовязання. Вказують на те, що не мали наміру ухилятись від виконання зобовязань перед позивачем. Крім того зазначили, що договори дарування були належним чином оформлені та направлені на реальне настання правових наслідків. Після оформлення договорів дарування майно було належним чином передано обдарованому. Після чого, обдарований самостійно володіє та розпоряджається отриманим майном.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідачів у судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, з підстав зазначених у письмових запереченнях.

Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

19.10.1991 між позивачем та відповідачем1 укладено шлюб. Від шлюбу позивач та відповідач 1 мають сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідача 2.

30.07.2013 позивач звернулась до Жовтневого районного суду з позовною заявою до відповідача 1 про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. 23.10.2013 між позивачем та відповідачем1 укладено договір про наміри підписати мирову угоду. 19.11.2013 Жовтневим районним судом м. Запоріжжя по цивільній справі № 331/6095/13 винесено ухвалу, якою затверджено мирову угоду укладену між позивачем та відповідачем1. Згідно даної угоди право володіння майном розподілились таким чином: визнано за позивачем право приватної власності на квартиру АДРЕСА_1, жилою площею 49,4 кв.м.; нежиле приміщення № 75 у будинку 21 по вулиці Новокузнецькій у місті Запоріжжя, загальною площею 67,24 кв.м. Визнано за відповідачем 1 право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2, жилою площею 16,6 кв.м.; нежиле приміщення № 5 у будинку 10 по вулиці Північнокільцевій у місті Запоріжжі, загальною площею 182 кв.м.; нежиле приміщення № 37 у будинку 18 по вулиці Гудименка у місті Запоріжжі, загальною площею 86,0 кв.м.; нежиле приміщення № 74 у будинку 5 по вулиці Грязнова у місті Запоріжжі, загальною площею 50,2 кв.м.; автомобіль марки SKODA, модель FELICIA, 2000 року випуску, з типом кузову легковий седан, державний реєстраційний номер НОМЕР_1. З наведеного витікає, що відповідач1 отримав більшу частину майна.

Також сторони погодили в даній угоді, що в якості грошової компенсації за нежитлове приміщення № 74 у будинку 5 по вулиці Грязнова у місті Запоріжжі, загальною площею 50,2 кв.м., відповідач1 зобовязується сплатити на користь позивача грошові кошти у розмірі 60 000,00 доларів США, по 1 000 доларів США щомісяця протягом 5 років. Також згідно з умов договору позивач зобовязалась укласти з відповідачем1 договір оренди нежитлового приміщення, що розташоване за адресою: м. Запоріжжя вул. Новокузнецька, буд. 21 прим. 75, загальною площею 67,24 кв.м строком на 2 (два) роки.

Після укладення мирової угоди позивач отримувала грошову компенсацію від відповідача1, кожного 20-го числа місяця, що підтверджується долученими до матеріалів справи виписками за рахунками позивача.

17.04.2014 відповідач 1 укладав з відповідачем 2 договори дарування всього наявного у нього на той час нерухомого майна, окрім нежилого приміщення у м. Запоріжжя, вул. Гудименка, 18/37.

Судом встановлено, що 20.04.2017 відповідач1 не виконав взяті на себе зобовязання та перерахував позивачу лише 100,00 доларів США. В подальшому сума щомісячних перерахувань на рахунок позивача дорівнювала 20 або 10 доларів США. Крім того, відповідач1 аналогічним чином припинив належне виконання зобовязань перед позивачем за договором оренди нежитлового приміщення, що вбачається з долучених до справи виписок за рахунками.

Як вбачається з листа Управління державної виконавчої служби від 18.04.2016 № Ш-412/10.15/09-41, виконавче провадження по справі № 2/331/1799/13 було розпочато 28.04.2014 за заявою позивача. 29.05.2014 було винесено постанову про арешт майна відповідача1 та заборону на його відчуження. У результаті перевірки виконавчого провадження, зазначену постанову було скасовано 01.07.2014. 02.07.2014 відповідач1 дарує відповідачу2 нежитлове приміщення за адресою: вул. Гудименка, 18, пр. 37. Що на думку суду вказує на приховування майна боржником.

Згідно ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 81 ЦПК України передбачено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

За змістом частини пятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу у сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Судом встановлено, що відповідач1, відчужуючи належне йому на праві власності нерухоме майно своєму сину, був обізнаний про судове рішення про затвердження мирової угоди, за якою відповідач1 зобовязаний сплатити на користь позивачки 60 000 доларів США, отже, міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку примусового виконання цього судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно.

Про те, що відповідач1, укладаючи договори дарування, намагався уникнути подальшого звернення стягнення на це майно, свідчить той факт, що переоформлення нерухомості збігається з початком неналежного виконання взятих на себе зобовязань перед позивачем.

Крім того, суд враховує що спірні договори дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами. Також суд вважає, що укладений договір оренди квартири з усім наявним в ній майном за адресою: АДРЕСА_3 від 17.04.2014, тобто в день дарування цього майна відповідачем1 відповідачу2, вказує на формальне переоформлення власника цього майна, та фактичне продовження володіння та користування даною квартирою відповідачем1. На підтвердження такого висновку вказує той факт, що на момент укладення договору оренди квартири відповідач1 був прописаний у ній, тобто мав законні підстави користуватись цим майном навіть без договору оренди. Тобто оренда квартири разом з наявним в ній майном, також вказує на намагання відповідача1 уникнути негативних наслідків у разі примусового виконання рішення суду шляхом звернення стягнення на рухоме майно наявне у квартирі.

Також суд приходить до висновку про конфліктні взаємовідносини між позивачем та відповідачем2 (сином) з огляду на факт звернення відповідача2 до головного психіатра Департаменту охорони здоровя Запорізької обласної державної адміністрації ОСОБА_6 із заявою про проведення психіатричного огляду позивача у примусовому порядку. Безпідставність такої заяви підтверджено рішенням Апеляційного суду Запорізької області по справі № 22-ц/778/1945/15, якою у задоволенні заяви про примусовий огляд позивача було відмовлено. Таким чином, суд вважає обґрунтованими доводи позивача про змову відповідачів між собою.

Також судом встановлено, що відповідач1 та відповідач2 у поясненнях які вони надавали державним виконавцям та співробітникам поліції суперечили один одному, плутаючись у поясненнях з питання хто кого утримує, та чи має відповідач1 дохід.

Суд критично оцінює позицію відповідачів щодо належного оформлення оспорюваних договорів та реальне настання правових наслідків обумовлених ними виходячи з наступного.

У своїх запереченнях відповідачі вказують, що відповідач2 належним чином самостійно володіє та розпоряджається подарованим йому майном з моменту дарування по даний час. Але виходячи з інформаційних довідок з реєстру речових прав наданих представником позивача, на момент подання заперечень, відповідач2 не був власником цього майна. Крім того, з наданих довідок вбачається що відповідач2 здійснив відчуження нерухомого майна одразу після отримання позовної заяви по цій справі. Такі дії відповідача, вказують на намагання уникнути негативних наслідків у разі задоволення позову по цій справі та подальшого звернення стягнення на це майно в рахунок погашення заборгованості відповідача1 перед позивачем, що у свою чергу підтверджують наявність змови відповідачів під час оформлення спірних договорів.

На переконання суду, позивачем надані належні та допустимі докази, які дають підстави вважати, що спірні договори укладені між відповідачами є фіктивними, оскільки сторони даних правочинів не передбачали реальне настання правових наслідків та дії сторін договорів направлені на фіктивний перехід права власності на майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів.

Зазначена позиція підтверджена і постановами ВСУ від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 та від 23.08.2017 у справі № 306/2952/14-ц.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, суд дійшов до висновку, що позов слід задовольнити.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 7683, 89, 141, 263265, пп. 9 п. 1 Перехідних положень ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_5, про визнання договорів дарування квартир недійсними задовольнити повністю.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 17 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, ОСОБА_7, реєстр за № 625, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним.

Визнати договір дарування нежилого приміщення 5 у будинку 10 по вулиці Північнокільцевій в місті Запоріжжі від 17 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, реєстр за № 627, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним.

Визнати договір дарування нежилого приміщення 37 у будинку 18 по вулиці Гудименка в місті Запоріжжі, від 2 липня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом пятої державної нотаріальної контори Шевченківського району м. Запоріжжя, ОСОБА_8, реєстр за № 342, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним.

Визнати договір дарування нежилого приміщення 74 у будинку 5 по вулиці Грязнова в місті Запоріжжі від 17 квітня 2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7, реєстр № 626, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 недійсним.

Визнати договір купівлі-продажу автомобілю SKODA FELICIA 1300 № кузова ТМВЕЕА4 від 23 квітня 2014 року, укладений між ТОВ «АВТОХАУС-2011» (в інтересах ОСОБА_3) та ОСОБА_5 недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 422 (одна тисяча чотириста двадцять дві) гривні 42 коп.

Стягнути з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_4 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_3, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 422 (одна тисяча чотириста двадцять дві) гривні 42 коп.

Вступна та резолютивна частини рішення були виготовлені в нарадчій кімнаті та проголошені у судовому засіданні 23 лютого 2018 року.

Повне рішення виготовлено протягом п'яти днів.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 (тридцяти) днів з дня складання повного рішення

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії повного рішення.

Суддя І.П. Соболєва