Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 758/16271/13-ц

провадження № 61-4624св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, на рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року у складі головуючого судді Сербіної Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року у складі колегії суддів: Усика Г. І., Ратнікової В. М., Соколової В. В.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу № 758/16271/13-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 758/16271/13-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк») звернулося до суду з указаним вище позовом до ОСОБА_3, у якому просило стягнути кредитну заборгованість.

Позовна заява мотивована тим, що 1 серпня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 400 тис. грн зі сплатою 15 % річних та строком користування до 1 серпня 2013 року. З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, 1 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_5 укладено договір іпотеки, предметом іпотеки якого є: квартира АДРЕСА_1. Відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, розмір заборгованості становить 674 366 грн 92 коп., яку банк просив стягнути на свою користь.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 07 червня 2016 року позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором в сумі 674 366 грн 92 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не виконує зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по поверненню кредиту, відсотків за користування та інших платежів, передбачених кредитним договором.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

У липні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4, подав касаційну скаргу, у якій просив рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд застосував положення законодавства, які регулюють правовідносини поруки як вид забезпечення виконання кредитних зобов'язань, проте слід було застосувати положення Закону України «Про іпотеку». Вимога про стягнення боргу, непокритого іпотечним майном, повинна заявлятися лише після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить майновому поручителю. У разі задоволення позову про стягнення заборгованості відбудеться подвійне стягнення заборгованості, оскільки станом на 29 червня 2016 року судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконане.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами встановлено, що 1 серпня 2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, відповідно до якого позивач надав позичальнику грошові кошти у розмірі 400 тис. грн, строком користування до 1 серпня 2013 року, зі сплатою 15 % річних за їх користування.

З метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань боржником за кредитним договором, між позивачем та ОСОБА_5 укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

Відповідач належним чином взяті на себе кредитні зобов'язання не виконує, станом на 2 серпня 2013 року заборгованість по кредитному договору становить 674 366 грн 92 коп. та складається з: суми простроченої заборгованості за кредитом - 365 251 грн 52 коп., суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту - 189 501 грн 91 коп., суми інфляційних втрат від суми простроченого кредиту - 13 740 грн 82 коп., суми інфляційних втрат від суми прострочених процентів по кредиту - 8 653 грн 82 коп., суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в період з 1 серпня 2012 року по 2 серпня 2013 року - 45 201 грн 45 коп., суми пені за несвоєчасне погашення процентів по кредиту в період з 1 серпня 2012 року по 2 серпня 2013 року - 23 804 грн 54 коп., суми трьох процентів річних від суми простроченого кредиту - 19 867 грн 69 коп., а також суми трьох процентів річних від суми прострочених процентів по кредиту в розмірі 11 345 грн 16 коп.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - належну на праві власності ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором в сумі 674 366 грн 92 коп. Зазначене рішення суду не виконане.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору, можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-157цс16; від 7 вересня 2016 року № 1412цс16; від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором не звільняє його як боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором.

Доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково застосував правовідносини, які регулюють положення поруки як вид забезпечення виконання кредитних зобов'язань, замість положення Закону України «Про іпотеку», колегія суддів відхиляє. Суд апеляційної інстанції не застосовував положення статті 554 ЦК України, проте і не вказав на помилку суду першої інстанції. Вказана помилка не призвела до неправильного вирішення спору.

Мотиви касаційної скарги про те, що ухвалення рішення суду про стягнення кредитної заборгованості призведе до подвійного стягнення сум, оскільки наявне судове рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, колегія суддів також відхиляє. Рішення Апеляційного суду м. Києва від 03 липня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки не виконано, кредитна заборгованість не погашена, а тому кредитор вправі звернутися до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, та залишення без змін рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвали Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - представника ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 05 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило