Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 711/4481/17

провадження № 61-41187св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В.,Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - ОСОБА_8,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2018 року, у складі судді Позарецької С. М., та постанову апеляційного суду Черкаської області від 03 липня 2018 року, у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Храпка В. Д., Ювшина В. І.,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання договору дарування будинку удаваним.

Позов обґрунтовано тим, що з 19 жовтня 1994 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9., від якого має доньку - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

24 жовтня 2000 року подружжям було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_9

06 червня 2003 року, на підставі рішення Черкаської міської ради від 30 січня 2003 року, ОСОБА_9 видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 621,6 кв. м по АДРЕСА_1 за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

ІНФОРМАЦІЯ_2 дружина позивача померла. Спадкоємцями ОСОБА_9 є позивач, як чоловік померлої, її донька - ОСОБА_6 та її батьки - ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Позивач зазначав, що під час оформлення необхідних документів для прийняття спадщини йому стало відомо, що підставою для оформлення права власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 на ОСОБА_9 є укладений між нею та ОСОБА_5 договір дарування.

Посилаючись на оплатність такого договору дарування, та придбання вказаного житлового будинку за кошти сім'ї, що також підтверджує і відповідач ОСОБА_5, ОСОБА_4 вказує що даний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя та може повністю бути включеним до спадкової маси. У зв'язку з цим просив суд визнати договір дарування будинку від 24 жовтня 2000 року удаваним та таким, що приховує під собою договір купівлі-продажу; визнати даний будинок об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Під час розгляду справи місцевим судом до участі в справі в якості третіх осіб залучені ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8

В подальшому, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31 жовтня 2017 року третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_8 змінено на третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору. Прийнято від неї позовну заяву до ОСОБА_4, ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, в якому вона, із урахуванням його уточнення, просила суд визнати договір дарування будинку дійсним та таким, що відбувся.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 та позову

ОСОБА_8 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, місцевий суд виходив із обґрунтованості позовних вимог та наявності підстав для висновку що між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 фактично було укладено договір купівлі-продажу, оскільки такий договір носив оплатну форму. Водночас, знаючи про договір дарування з моменту його укладення, виконуючи його умови та не заявляючи про його удаваність до 2017 року, позивачем пропущено трирічний строк позовної давності на оскарження дійсності такого договору. Позовні вимоги в частині визнання нерухомого майна об'єктом спільної сумісної власності подружжя також не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від первісних позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8, місцевий суд встановив його невідповідність нормам цивільного законодавства.

Переглядаючи рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, апеляційний суд погодився з висновком, зробленим місцевим судом. Оскільки ОСОБА_4 звернувся до суду із пропуском строку позовної давності та, за відсутності доказів того, що він не знав і не міг знати про укладення його дружиною саме договору дарування, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2018 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні його позовних вимог, а також постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення у відповідній частині, яким позов ОСОБА_4 задовольнити.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на невірне застосування судами попередніх інстанцій положень ЦК УРСР щодо позовної давності. Заявник вказує, що судом встановлено його обізнаність про існування договору дарування у 2009 році коли діяв ЦК України 2003 року, приписи якого передбачають застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, яка у справі відсутня та відповідачем не подавалась.

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З установлених судом обставин справи вбачається, що ОСОБА_9, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з позивачем, 24 жовтня 2000 року уклала з ОСОБА_5 договір дарування житлового будинку з надвірними спорудами по АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_9 померла. Після її смерті спадщину прийняли: позивач (чоловік померлої), неповнолітня дочка ОСОБА_6 та батьки померлої - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 Всі є спадкоємцями першої черги за законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 вказував, що про укладення його дружиною саме договору дарування він дізнався після звернення батьків померлої ОСОБА_9 до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно, тобто наприкінці грудня 2014 року. Позивач зазначав про удаваність такого договору, який приховує під собою договір купівлі-продажу будинку.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином досліджених поданих сторонами доказів та пояснень відповідача ОСОБА_5 дійшли обґрунтованого висновку про фактичне укладення між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 договору купівлі-продажу будинку, а не договору дарування, у зв'язку з його оплатною формою. Водночас, відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з пропуску позивачем строку позовної давності без зазначення останнім поважних причин для його поновлення.

Так, відповідно до положень статей 71, 74, 75 ЦК Української РСР від 18 липня 1963 рокузагальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Вимога про захист порушеного права приймається до розгляду судом, арбітражем або третейським судом незалежно від закінчення строку позовної давності. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Згідно статті 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Наведене дає підстави для висновку, що позовна давність пов'язується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Сплив позовної давності позбавляє цивільне суб'єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.

Установлено, що витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 26 серпня 2009 року було замовлено та отримано саме заявником ОСОБА_4 Відповідно до даного витягу, за ОСОБА_9 зареєстровано право власності на нерухоме майно на підставі договору дарування від 24 жовтня 2000 року.

ОСОБА_4 не доведено тих обставин, що з часу укладення спірного договору дарування, тобто з 24 жовтня 2000 року він не знав і не міг дізнатись про укладення саме такого договору, а не договору купівлі-продажу нерухомого майна. Доказів про відсутність у нього оригіналу вказаного договору ОСОБА_4 надано не було.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що про порушення свого права ОСОБА_4 дізнався або міг дізнатися з моменту укладення його дружиною спірного договору дарування, тобто з 24 жовтня 2000 року, та врахувавши, що звернувшись до суду із даним позовом у червні 2017 року ОСОБА_4 без поважних причин пропустив строк позовної давності, який закінчився у жовтні 2003 року, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові ОСОБА_4 на підставі частини першої статті 80 ЦК УРСР.

Згідно пункту 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ЦК України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом.

Так, застосовуючи положення ЦК УРСР, суди попередніх інстанцій вірно виходили з відсутності підстав для застосування приписів ЦК України, оскільки трирічний строк позовної давності на оскарження договору дарування закінчився у жовтні 2003 року, тобто до набрання чинності ЦК України. Вказаним спростовуються доводи касаційної скарги щодо помилкового незастосування судами норм ЦК України, які стосуються позовної давності, що, згідно з положеннями вказаного Кодексу, застосовується лише за заявою сторони у справі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 квітня

2018 року, в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4, та постанову апеляційного суду Черкаської області

від 03 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська