Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 211/699/15-ц

провадження № 61-2665св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

особа, яка подала апеляційну скаргу, - ОСОБА_7,

представник особи, яка подала апеляційну скаргу -ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу у складі судді Сарат Н. О. від 9 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області у складі суддів: Митрофанової Л. В., Бондар Я. М., Зубакової В. П. від 18 жовтня 2016 року

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, уточнивши його, до ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання правочину удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та права власності на частку в спільному майні.

Позовна заява мотивована тим, що 10 березня 1994 року вона та ОСОБА_3 уклали шлюб та проживали разом з батьками чоловіка. 29 березня 1995 року її свекор ОСОБА_4 запропонував купити подружжю квартиру, а вони згодом повернуть йому гроші за цю квартиру. У такий спосіб було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв. м, до якої подружжя вселилося та зареєструвалося в ній.З моменту придбання квартири і до 2004 року все, що вони з чоловіком заробляли та навіть її особисті кошти від продажу майна за кордоном - віддавали за вказану квартиру.

Після виплати вартості квартири вони вирішили зареєструвати право вланості та, оскільки в позивача не було документа громадянина України, 28 серпня 2004 року ОСОБА_4 передав спірну квартиру ОСОБА_3 шляхом укладення договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Четвертої державної нотаріальної контори Артеменко Л. М. та зареєстрованого КП ДОР «Криворізьке БТІ».

Крім того, 4 жовтня 2012 року ТОВ «Лад»і ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_3 уклалаи нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого вони набули у спільну часткову власність нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_3. 1/4 частки зазначеної будівлі належить на праві власності ОСОБА_3 і підлягає поділу між подружжям.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 9 квітня 2015 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано договір дарування, укладений 28 серпня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, удаваним правочином та застосовано до нього положення договору купівлі-продажу.Визначено на ім'я ОСОБА_2 1/2 частку двохкімнатної квартири, загальною площею 43,8 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку вказаної квартири.Визначено на ім'я ОСОБА_2 1/8 частку з нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_3. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/8 частку зазначеної нежитлової будівлі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки ОСОБА_4 отримав кошти від позивача та ОСОБА_3 за вказану квартиру, то договір дарування є удаваним, а сторони уклали договір купівлі-продажу.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилено. Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 9 квітня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позов у частині визнання правочину удаваним є доведеним та обґрунтованим.

Крім того, оскільки ОСОБА_3 придбав 1/4 частку зазначеної нежитлової будівлі під час шлюбу, то вказане майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, тому 1/8 частки цієї нежитлової будівлі належить позивачу на праві власності.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_10 просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанцій, а справу передати на новий розгляд до цього суду, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що 26 січня 2015 року на спірну квартиру було накладено арешт у зв'язку з виконанням рішення суду про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 та його онуки ОСОБА_11 моральної шкоди у зв'язку із заподіянням смерті його дочці винуватцем ДТП ОСОБА_3, витрат на правову допомогу, усього - 405 тис. 963 грн. Після накладення вказаного арешту та спливу позовної давності позивач звернулась до суду з указаним позовом, на що суди, ухвалюючи рішення в справі не звернули увагу та не залучили його та відділ ДВС до участі в справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково, судові рішення скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 402 ЦПК України передбачено, що в суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуваннямстатті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 10 березня 1994 року.

28 серпня 2004 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір дарування квартири, відповідно до умов якого дарувальник ОСОБА_4 передав, а обдарований ОСОБА_12 прийняв безоплатно у власність квартиру за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 43,8 кв. м, який посвідчено та зареєстрованодержавним нотаріусом Четвертої криворізької державної нотаріальної контори Артеменко Л. М.

12 вересня 2012 року ТОВ «Лад» і ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 уклали договір купівлі-продажу нежитлового будинку, згідно з умовами якого ТОВ «Лад» передав у спільну часткову власність ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 нежитлову будівлю за адресою: АДРЕСА_3 у таких частках: ОСОБА_5 - 1/2 частки, ОСОБА_3 - 1/4 частки та ОСОБА_6 - 1/4 частки цієї будівлі. Указаний договір посвідчено та зареєстровано приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу ОСОБА_13

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України в редакції, яка була чинною на час звернення до суду з позовом, позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Такі ж висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України від 7 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16.

З огляду на викладене, ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання договору дарування удаваним, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в провадженні цього ж суду та судді знаходилась справа № 211/694/15-ц за позовом ОСОБА_14 до Довгинцівського відділу ДВС КМУЮ, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_11 про виключення з опису та звільнення майна з-під арешту, а саме речей, які належать позивачу та знаходились в спірній квартирі, яку 26 січня 2015 року було описано та накладено арешт на неї. Тому суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси осіб, яких не залучив до участі в справі, та позбавив їх права на справедливий суд і можливості здійснити свої процесуальні права як учасників справи.

При цьому, ухвалюючи рішення в справі, суд не навів жодного мотиву для задоволення позову, а лише вказав, що ОСОБА_4 отримав гроші за спірну квартиру, але докази на підтвердження цього в матеріалах справи відсутні.

Постановляючи ухвалу про залишення рішення суду першої інстанції без змін в цій частині, апеляційний суд лише навів норми матеріального та процесуального права і зазначив, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про удаваність договору дарування та укладення договору купівлі-продажу.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову в частині визнання вказаної нежитлової будівліспільною сумісною власністю подружжя та права власності на частку в спільному майні, суд першої інстанції не навів у рішенні ні норм права, ні обставин справи, які б доводили обґрунтованість вимог позивача, але задовольнив позов і в цій частині, а суд апеляційної інстанції залишив рішення суду першої інстанції без змін у цій частині.

Отже, не встановивши обставин, які мають значення для ухвалення рішення у справі, та допустивши зазначені порушення норм матеріального і процесуального права, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про задоволення позову.

Відповідно до пункту першого частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення суду не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 9 квітня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю. В. Черняк