Справа № 758/463/15 Головуючий в суді І інстанції Декаленко В. С.
Провадження № 22ц-824/330/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до якої приєдналася ОСОБА_5, на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_6 як правонаступника ОСОБА_7 до ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Афіндуліді Вікторія Іванівна, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, про визнання договору дарування частини квартири недійсним та відповідно до ст. 268 ЦПК України,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2015 року ОСОБА_7 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8, мотивуючи його тим, що вона була власницею 42/100 частин квартири АДРЕСА_1, та проживала у цій квартирі разом зі своєю дочкою ОСОБА_10

Вказувала, що після смерті дочки ОСОБА_10 вона залишилася проживати у квартирі з онукою ОСОБА_8 Також, певний час проживала з відповідачкою ОСОБА_8 та її дочкою (своєю правнучкою) ОСОБА_5 у м. Луганську, де вона оформила на ім'я правнучки ОСОБА_5 довіреність на право відчуження її належних їй 42/100 частин квартири АДРЕСА_1, та на право представляти її інтереси у державних органах для отримання від її імені пенсії.

Зазначала, що певний час мала гарні відносини з ОСОБА_8 та ОСОБА_5, однак згодом вони погіршилися, і відповідачка вивезла її на проживання у сільський будинок у Бородянському районі Київської області, частина якого також належала їй, а згодом її взагалі не впустили до вказаної квартири у м. Києві, а у 2014 році їй стало відомо, що ще у 2011 році від її імені ОСОБА_5 подарувала ці 42/100 частини квартири ОСОБА_8 і після цього відповідачка припинила її утримувати та доглядати за нею.

Стверджує, що надаючи довіреність на ім'я ОСОБА_5, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, а правочин щодо дарування від її імені квартири вчинено під впливом помилки, тому просила визнати договір дарування 42/100 частин квартири АДРЕСА_1 недійсним та зобов'язати ОСОБА_8 не чинити їй перешкоди у користуванні цією квартирою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла, її правонаступником є ОСОБА_6

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року позов задоволено частково, визнано недійсним договір дарування частини квартири № 3365 від 24 жовтня 2011 року, стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 243, 60 грн. судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, до якої приєдналася ОСОБА_5, подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування судом усіх обставин справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_7, підписуючи довіреність, якою одночасно уповноважила ОСОБА_5 і на відчуження квартиру, і на отримання пенсії та грошової допомоги, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після укладення договору дарування частини квартири, та що, сам по собі факт того, що ОСОБА_7 робила спроби повернутися проживати у квартиру, свідчить про відсутність волевиявлення ОСОБА_7 на відчуження частини спірної квартири.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7, 1919 року народження є матір'ю ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1, а.с. 7, 13).

Не було спростовано доказами у справі та підтверджується поясненнями позивачки, після смерті ОСОБА_10, за ОСОБА_7, якій на момент смерті дочки виповнилось 89 років, почала здійснювати догляд відповідачка по справі - ОСОБА_8 - дочка ОСОБА_10 та онука ОСОБА_7

В квітні 2011 року на ім'я ОСОБА_7 в порядку приватизації було оформлено на праві власності 42/100 частин квартири АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим відділом з питань майна комунальної власності Подільської районної в місті Києві державної адміністрації від 05.04.2011 року.

Упродовж певного періоду онука ОСОБА_7 - ОСОБА_8 та дочка останньої (правнучка ОСОБА_7) - ОСОБА_5 здійснювали догляд за ОСОБА_7, утримували її, забирали ОСОБА_7 з собою до свого постійного місяця проживання у м. Луганськ, де вона 27 серпня 2009 року видала на ім'я ОСОБА_8 довіреність на право представляти її інтереси в усіх державних органах (т. 1, а.с.15).

14 червня 2011 року в м. Луганськ ОСОБА_7 посвідчила довіреність, якою уповноважила ОСОБА_5 від її імені подарувати ОСОБА_8 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 та земельну ділянку на території Здвижівської сільської ради Бородянського району Київської області і отримувати її пенсію та виплати на харчування по ЧАЕС (т.1, а.с.121).

24 жовтня 2011 року ОСОБА_5, діючи на підставі цієї довіреності від імені ОСОБА_7, подарувала ОСОБА_8 належні їй 42/100 частини квартири АДРЕСА_1 (т.1, а.с. 8-11).

Як вказала в позовній заяві ОСОБА_7, після посвідчення від її імені договору дарування частини квартири, ОСОБА_8 вивезла ОСОБА_7 в сільську місцевість, де за ОСОБА_7 доглядати сусіди та колишня невістка її померлої дочки ОСОБА_6, а влітку 2014 року їй стало відомо про наявність оспорюваного договору дарування її квартири.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла та після її смерті спадкоємицею за заповітом є ОСОБА_6 (т .1, а. с. 214, 177)

Так, згідно заповіту від 14.08.2014 року, ОСОБА_7 заповіла усі свої права, обов'язки та усе своє майно ОСОБА_6 (т. 2, а.с. 23).

Як на підставу своїх позовних вимог ОСОБА_7 посилалась на те, що оспорюваний правочин вчинено нею під впливом помилки, правові наслідки чого встановлено ст. 229 ЦК України.

Так згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Такі правові висновки Верховного Суду України неодноразово були викладені в його постановах по справах № 6-2цс14, № 6-9цс14 від 19.03.2014 року та № 6-551цс16 від 06.04.2016 року.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не було надано належних і допустимих доказів того, що вона на час вчинення оспорюваних правочинів не мала наміру на укладення оскаржуваного договору дарування, крім того у матеріалах справи відсутні належні докази відкликання чи скасування довіреностей, за якими ОСОБА_7 уповноважила ОСОБА_8 і ОСОБА_5 відчужити спірну частину квартири, та не довела, що вона помилилася з приводу природи договору дарування та не розуміла зміст прав та обов'язків, які у неї виникнуть на підставі таких правочинів. Вказані обставини та презумпцію правомірності правочину, визначену статтею 204 ЦК України, позивачка не спростувала належними та допустимими доказами, чого місцевим судом належним чином враховано не було.

Не заслуговують на увагу і доводи позивачки про те, що в силу свого похилого віку та потреби матеріальної допомоги вона бажала укласти з відповідачкою договір довічного утримання та думала, що надає згоду на укладення саме цього правочину, оскільки вказані обставини не підтверджуються наявними у справі доказами.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню як таке, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та неповним з'ясування судом усіх обставин справи, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 374, 376 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: