Справа № 159/6172/14-ц
Провадження № 4-с/159/5/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2018 року м. Ковель

Ковельський міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого - судді Восковської О.А.

за участі секретаря судового засідання - Канашкової О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Ковеля скаргу ОСОБА_1 на дії(бездіяльність) та на постанову державного виконавця Ковельського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 від 25.10.2017 року про опис та арешт майна, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою, яку мотивував наступним.

У Ковельському міськрайонному відділі ДВС ГТУЮ у Волинській області на виконанні знаходяться виконавчі провадження, а саме: зведене виконавче провадження ЗВП №29220123 з примусового виконання виконавчих документів про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних і юридичних осіб коштів на загальну суму 520912,93 грн., виконавче провадження АСВП №32713203 від 18.05.2012 року з примусового виконання виконавчого листа виданого Ковельським міськрайонним судом Волинської області по справі №0306/1833/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 400 грн. щомісяця починаючи з 20.03.2012 року і до досягнення дитиною повноліття, а також виконавче провадження АСВП №47375041 від 24.04.2015 року з примусового виконання виконавчого листа, виданого Ковельським міськрайонним судом 15.04.2015 року по справі №159/6172/14-ц про збільшення розміру стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, - з 400 грн. на 650 грн. щомісячно, починаючи з 17.03.2015 року і до досягнення дитиною повноліття. 25.10.2017 року старшим державним виконавцем Ковельського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 було винесено постанову про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1, якою описано та накладено арешт на обєкт нерухомого майна за адресою м. Ковель, вул. Набережна 6/1 на частку 38/100 квартири, - згідно ухвали суду від 03.08.2017 року по справі №159/2882/17. ОСОБА_1, як боржник за виконавчим провадженням, вважає таку постанову державного виконавця незаконною з наступних причин: 1) текст вступної частини оскаржуваної постанови містить посилання на зведене виконавче провадження, за яким виконання на той час було зупинено у звязку з поданням ОСОБА_1 скарги до суду і відновлено таке виконання було лише 14.11.2017 року, тобто, після складання такої постанови; 2) ухвала на підставі якої державний виконавець провів опис та арешт майна станом на 25.10.2017 року була оскаржена ОСОБА_1 до апеляційного суду і не набрала на той час законної сили, а, відтак, вважає, що держвиконавець не мав права описувати та арештовувати майно боржника; 3) 10.10.2017 року керівником ВДВС було скасовано постанову держвиконавця про опис та арешт майна від 09.06.2017 року, як передчасно винесену з порушенням ст.50 Закону України «Про виконавче провадження», із урахуванням чого скаржник вважає, що існують підстави для скасування і даної оскаржуваної ним постанови; 4) вважає, що держвиконавцем також порушено вимоги ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» щодо зобовязання останнього виявити належне боржнику майно, оскільки встановлені в ухвалі суду від 03.08.2017 року про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, яке не зареєстроване в установленому законом порядку обставини на час винесення постанови були оскаржені ОСОБА_1 до апеляційної інстанції і ухвала станом на 25.10.2017 року не набрала законної сили; 5) оспорює також факт належності йому 38/100 нерухомого майна, яке було описано та арештовано за оскаржуваною постановою; 6) вказує, що суми заборгованості за виконавчим документом було недостатньо для виникнення у державного виконавця права на опис і арешт нерухомого майна боржника, оскільки сума боргу становила менше 20 розмірів мінімальної заробітної плати; 7) зазначає про не встановлення держвиконавцем факту проживання боржника за вказаною адресою, а, відтак, і факту приналежності останньому описаного та арештованого майна; 8) вказує, що держвиконавець діяв поза межами наданих йому повноважень, здійснюючи примусове виконання з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження», в редакції, яка діяла на час винесення оскаржуваної постанови; 9) вказує на не встановлення державним виконавцем тієї обставини, чи нерухоме майно, яке було ним описане і арештоване, належить ОСОБА_1 на праві приватної власності та фактично повторно оспорює факт приналежності йому 38/100 такого помешкання; 10) зазначає про невизначеність правового режиму частки в нерухому майні, на яке накладено арешт згідно оскаржуваної постанови; 11) вказує, що оскаржувана постанова не містить усіх обовязкових реквізитів, зокрема, мотивів і підстав виявлення у боржника майна частки власності 38/100 квартири та вказує на відсутність такої вказівки у судовому рішенні про визнання за ним саме права власності на таке майно і про зазначення лише виникнення у нього права на це майно; 12) вказує на відсутність права власності у нього, як боржника, на описане і арештоване майно та відсутність реєстрації за ним такого права в установленому законом порядку.

Із урахуванням усіх наведених вище підстав скаржник прохає визнати протиправними дії (бездіяльність) старшого державного виконавця Фіца М.М. щодо опису і арешту майна, на яке, як зазначає ОСОБА_1, право власності не виникло і не зареєстроване за боржником, прохає зупинити виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №47375041 від 24.04.2015 року про стягнення з нього аліментів у звязку з поданням ОСОБА_1 даної скарги та просить скасувати постанову від 25.10.2017 року про опис і арешт майна, зобовязавши державного виконавця завершити виконавчі дії по усіх трьох вказаних вище виконавчих провадженнях на підставі Закону України «Про виконавче провадження» в редакції закону №606-ХІУ.

Скаржник ОСОБА_1 у судове засідання не зявився, хоча, згідно рекомендованого повідомлення Укрпошти про вручення 05.03.2018 року поштового відправлення ухвали суду - вважається таким, що був повідомлений про час і місце судового розгляду скарги. Попередньо 28.02.2018 року ОСОБА_1 також не зявився до суду для участі в судовому розгляді скарги, про причини неявки суду не повідомив. Разом з тим, як 28.02.2018 року, так і 19.03.2018 року, - тобто, у дні призначення судового розгляду скарги, ОСОБА_1 подавав до канцелярії суду безпосередньо заяви про відвід помічника судді та секретаря судових засідань, при цьому, мав можливість ознайомитися із списком справ, призначених до розгляду в суді безпосередньо, однак, у судове засідання для участі в розгляді скарги не зявився.

Ураховуючи наведене та відповідно до положень ч.2 ст.450 ЦПК України суд вважає, що неявка скаржника не перешкоджає розгляду поданої ним же скарги.

Стягувач за виконавчим провадженням ОСОБА_3 та особа, чиї дії та рішення оскаржені до суду державний виконавець до суду не зявились, хоча також були повідомлені про час і місце розгляду скарги, - що підтверджено повідомленням Укрпошти про вручення поштових відправлень. Крім того, від стягувача за виконавчим провадженням ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд скарги в її відсутності.

Ураховуючи наведене та відповідно до ч.2 ст.450 ЦПК України, розгляд скарги проводиться судом за відсутності вказаних осіб.

Вивчивши матеріали скарги та дослідивши додані до скарги документи, суд відмовляє в задоволенні скарги ОСОБА_1 з наступних підстав.

Право сторін виконавчого провадження на звернення до суду зі скаргою, якщо така сторона вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до норм ЦПК України порушено їхні права чи свободи, закріплено статтею 447 ЦПК України та статтею 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Згідно ст.ст.448, 449 ЦПК України така скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції та подається у десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначено заходи примусового виконання судового рішення, а ст.13 цього ж Закону встановлено строки прийняття рішення виконавцями та строки вчинення виконавчих дій, у тому числі, і опису та арешту майна. Згідно даної норми Закону, порушення строків прийняття рішення та вчинення виконавчих дій виконавцями не є підставою для скасування такого рішення чи виконавчої дії, крім випадків, коли вони були прийняті або вчинені з порушенням процедури, передбаченої цим Законом.

Обовязковість судових рішень, які набрали законної сили, визначено положеннями ст.18 ЦПК України, відповідно до якої такі рішення є обовязковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

З метою забезпечення примусового виконання судових рішень, які набрали законної сили, статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавцю надано, в тому числі, право опису та арешту майна боржника.

Оскаржуючи постанову старшого державного виконавця Ковельського МВ ДВС ГТУЮ у Волинській області ОСОБА_2 від 25.10.2017 року про опис та арешт майна, ОСОБА_1 вказав підстави, з яких він вважає дії(бездіяльність) держвиконавця, допущені ним при винесенні такої постанови, а також саму оскаржувану постанову незаконними і такі свої доводи скаржник виклав у дванадцяти пунктах скарги, про які зазначено вище.

Такі доводи скаржника суд вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Окрім зазначення в оскаржуваній постанові про знаходження у ВДВС на виконанні зведеного виконавчого провадження (ЗВП) про стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних і юридичних осіб заборгованості в сумі 520912,93 грн., підставою для винесення такої постанови від 25.10.2017 року державний виконавець зазначив також і інші виконавчі провадження, які знаходяться на примусовому виконанні у ВДВС, де ОСОБА_1 є боржником, а також зазначив ухвалу Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.08.2017 року про звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1, право власності на яке не зареєстроване у встановленому законом порядку для забезпечення примусового виконання трьох виконавчих проваджень. Отже, незалежно від того, чи оскаржив ОСОБА_1 дії (бездіяльність) державного виконавця в ході виконання зведеного виконавчого провадження (ЗВП) (а доказів на підтвердження зупинення такого виконавчого провадження суду не надано), - однак, постанова від 25.10.2017 року про опис і арешт майна боржника була прийнята держвиконавцем згідно ухвали суду від 03.08.2017 року в порядку виконання усіх трьох виконавчих проваджень. Відтак, зазначені ОСОБА_1 у пункті 1) скарги доводи є не обґрунтованими та підлягають відхиленню.

Крім того, не зважаючи на те, що оскаржувана постанова була прийнята держвиконавцем 25.10.2017 року, коли ОСОБА_1 було оскаржено до апеляційної інстанції ухвалу Ковельського міськрайонного суду від 03.08.2017 року про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку в порядку виконання трьох виконавчих проваджень, однак, ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14.11.2017 року вище згадану ухвалу суду першої інстанції було залишено без змін, а скаргу апелянта без задоволення. Із урахуванням зазначеного, суд вважає, що оскаржувана постанова державного виконавця не суперечить суті і змісту ухвали місцевого суду від 03.08.2017 року, згідно якої така постанова була винесена, а саме по собі оскарження ОСОБА_1 ухвали суду в апеляційному порядку на час винесення постанови держвиконавця не є підставою для скасування такої постанови. Відтак, зазначені ОСОБА_1 у пунктах 2) та 4) скарги доводи не є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Крім того, скасування керівником ВДВС попередньої постанови державного виконавця від 09.06.2017 року про опис і арешт майна не є підставою для скасування даної оскаржуваної постанови від 25.10.2017 року, оскільки така постанова була прийнята державним виконавцем згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду від 03.08.2017 року про звернення стягнення на майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку для забезпечення примусового виконання трьох виконавчих проваджень, яка була постановлена судом пізніше і з урахуванням знаходження на примусовому виконанні трьох виконавчих проваджень про стягнення з боржника ОСОБА_5 боргу, загальна сума якого перевищує півмільйона гривень. Відтак, наведені скаржником у пункті 3) скарги доводи є не обґрунтованими та підлягають відхиленню.

У наведених в пунктах 5), 7), 9), 10), 11) та 12) скарги доводах ОСОБА_1 фактично оспорює своє право на 38/100 частки у нерухомому майні, яке було описано та арештовано відповідно до оскаржуваної ним постанови державного виконавця, а також вказує на те, що державний виконавець мав би перевірити і встановити факт приналежності ОСОБА_1 описаної і арештованої частки в нерухомому майні, встановити і перевірити чи проживає боржник за адресою місця розташування такого нерухомого майна, оскільки місце його реєстрації за такою адресою може бути відмінним від фактичного місця проживання, мав би перевірити, чи належить таке майно боржнику і чи зареєстроване право власності боржника на таке майно в установленому законом порядку. ОСОБА_1 оскаржує до суду таку бездіяльність державного виконавця, та оскаржує дії держвиконавця щодо опису і арешту майна за таких обставин, а також вважає незаконною і саму оскаржувану ним постанову від 25.10.2017 року з цих же підстав.

Такі доводи скаржника суд вважає необґрунтованими, оскільки за змістом оскаржуваної постанови від 25.10.2017 року, зазначено, що така постанова винесена державним виконавцем згідно ухвали Ковельського міьскрайонного суду від 03.08.2017 року, а за змістом згаданої ухвали, судом було задоволено клопотання державного виконавця та звернуто стягнення на майно боржника, - на 38/100 ідеальної частини в новоствореному обєкті нерухомого майна, а саме - в квартирі АДРЕСА_1, право на яку визнано за ОСОБА_1 Андрієвичем згідно рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.01.2014 року, та право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, - для виконання виконавчих листів №32713203 від 18.05.2012 року, №47375041 від 24.04.2015 року, виданих Ковельським міськрайонним судом Волинської області, відповідно, 18.05.2012 року по справі №159/6172/14-ц та від 24.04.2015 року по справі №0306/1833/12 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на виконання виконавчих листів за зведеним виконавчим провадженням ЗВП №29220123 про примусове стягнення з ОСОБА_1 на користь фізичних і юридичних осіб заборгованості на загальну суму 520912,93 грн.

Відтак, наведені ОСОБА_1 у пунктах 5), 7), 9), 10), 11) та 12) скарги доводи не є підставою для скасування оскаржуваної постанови державного виконавця та для визнання дій (бездіяльності) державного виконавця під час винесення такої постанови протиправними.

Крім того, ОСОБА_1 вважає, що державним виконавцем порушено вимоги ч.7 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки сума його боргу за виконавчим листом №159/6172/14-ц від 15.04.2015 року про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини була меншою аніж 20 розмірів мінімальної заробітної плати та, вважає, що державний виконавець не мав права описувати і арештовувати нерухоме майно за таких обставин. Такі доводи скаржника є необґрунтованими, оскільки, як зазначено вище, постанова державного виконавця від 25.10.2017 року була винесена останнім не лише в порядку виконання рішення про стягнення заборгованості по аліментах, а згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду від 03.08.2017 року на забезпечення ви конання трьох виконавчих проваджень про які зазначено в ухвалі суду від 03.08.2017 року, де загальна сума заборгованості значно перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати та становить понад 500 000 гривень, а порядок звернення стягнення на обєкти нерухомого майна фізичної особи визначений ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» і оскаржувана постанова була винесена державним виконавцем з дотриманням таких вимог Закону. Відтак, зазначені ОСОБА_1 у пункті 6) скарги доводи не є підставою для скасування постанови державного виконавця від 25.10.2017 року.

За змістом і суттю оскаржувана ОСОБА_1 постанова винесена державним виконавцем згідно ухвали Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 03.08.2017 року та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження», чинних на час винесення такої постанови, містить усю необхідну та передбачену законом інформацію щодо сторін виконавчого провадження, ким та коли було винесено таку постанову, щодо змісту, назви, суті та підстав вчинених примусових виконавчих дій, і з урахуванням чого покликання скаржника на недотримання державним виконавцем вимог Закону є безпідставними та підлягають відхиленню. Відтак, зазначені ОСОБА_1 в пункті 8) скарги доводи не є підставою для скасування постанови державного виконавця від 25.10.2017 року.

Заявлені скаржником вимоги щодо зупинення стягнення за виконавчими документами у звязку з подачею ним даної скарги та щодо зобовязання державного виконавця завершити виконавчі дії за усіма трьома вище згаданими виконавчими провадженнями не ґрунтуються на законі та не передбачені нормами ЦПК України.

Ураховуючи вище наведене, подана ОСОБА_1 скарга на постанову державного виконавця від 25.10.2017 року про опис і арешт майна боржника та на дії (бездіяльність) державного виконавця, допущені при винесенні оскаржуваної постанови, є безпідставною та до задоволення не підлягає.

Крім того, як було зазначено судом вище, статтею 449 ЦПК визначено строк для звернення сторони виконавчого провадження зі скаргою на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця це десятиденний строк з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Як убачається із змісту оскаржуваної постанови від 25.10.2017 року, ОСОБА_1, як боржник за виконавчими провадженнями, був присутній при проведенні державним виконавцем примусових виконавчих дій та складанні постанови про опис і арешт майна боржника, - про що зазначено в самій постанові від 25.10.2017 року та підтверджено як підписами скаржника в постанові, так і зробленими ним власноручно в цій же постанові записами про те, що він не погоджується з такими діями державного виконавця.

Отже, десятиденний строк на оскарження такої постанови, а також дій чи бездіяльності державного виконавця, слід рахувати з дня, коли скаржнику стало відомо про такі дії та рішення державного виконавця, - з 25.10.2017 року. До суду ОСОБА_1 звернувся з даною скаргою лише 14.12.2017 року, - тобто, за межами встановленого законом строку на оскарження. Поважних причин для поновлення пропущеного строку ОСОБА_1 у скарзі не навів, а отримання ним копії оскаржуваної постанови поштою 25.11.2017 року не є початком перебігу строку на оскарження, - відповідно до положень ст.449 ЦПК України.

Таким чином, із урахуванням вище викладеного, суд прийшов до висновку, що вимоги заявника про визнання неправомірними дій (бездіяльності) державного виконавця та про скасування постанови від 25.10.2017 року про опис та арешт майна, не грунтуються на Законі і у задоволенні такої скарги слід відмовити як за її безпідставністю, так і за пропущенням строків звернення з такою скаргою до суду .

Керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, ст.ст.10,13-15,18,48,50,74 Закону України «Про виконавче провадження», суд, -

у х в а л и в :

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії (бездіяльність) та на постанову державного виконавця Ковельського міськрайоного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Волинській області ОСОБА_2 від 25.10.2017 року про опис та арешт майна, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Волинської області протягом пятнадцяти днів з дня її проголошення.

Головуюча: О.А.Восковська