Справа № 138/2987/17
Провадження № 22-ц/772/1095/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 рокуСправа № 138/2987/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів: Медяного В.М., Матківської М.В.,

за участю секретаря судового засідання: Сніжко О.А.,

за участю сторін: представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №138/2987/17 за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторінг» про захист права споживача шляхом визнання недійсним договору, стягнення коштів,

за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторінг» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2018 року, яке ухвалене суддею Цибульським О.Є. в приміщенні Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області, виготовленого 11 січня 2018 року, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_5 звернувся у суд з зазначеним позовом, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20 вересня 2017 року сторони уклали договір №100221. Договір не був посвідчений нотаріально. Предметом договору є зобовязання відповідача вчиняти за винагороду фактичні та юридичні дії, надавати інформаційно-консультативні послуги з питань отримання позивачем (замовником) у власність транспортного засобу.

За цим договором назва транспортного засобу, ціна обумовлюється окремою заявкою замовника, що є додатком №1 до договору, однак в порушення даного пункту відповідач заявку щодо предмету договору позивачу не надав, натомість прислав листом додаток №2 до договору, де вказано «трактор МТЗ 82.1» без ідентифікації даного транспортного засобу.

Після підписання договору, представником відповідача було надано позивачу рахунок на сплату в розмірі 50000 грн., при цьому представник відповідача під час укладання договору запевнила позивача, що сплативши 10% від вартості трактора, він зможе забрати його вже на наступний день.

В цей же день вказана сума була сплачена, згідно квитанції від 20 вересня 2017 року, проте предмет договору (трактор) позивачу передано не було. На наступний день позивач направив відповідачу відмову від договору із зазначенням реквізитів для повернення йому сплачених коштів за ненадані інформаційні послуги. Відповідач листом від 25 жовтня 2017 року повідомив позивача про неможливість повернення коштів за причиною надання позивачу 04 жовтня 2017 року інформаційних послуг у формі аналітичного висновку, від яких позивач відмовився ще 22 вересня 2017 року.

Позивач вказує, що договір укладений між ним та відповідачем є недійсним правочином, оскільки, умови договору є не справедливими, такими, що ставлять позивача у невигідне становище, оскаржуваний договір не містить ідентифікації предмету договору. Зокрема, договір не містить відомостей про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару.

ОСОБА_3 просив суд визнати недійсним договір №100221, укладений 20 вересня 2017 року між ним та ТОВ «Автоінвестфакторінг» та стягнути з відповідача на його користь 50000 грн.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «Автоінвестфакторінг» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 50000 (п'ятдесят тисяч) гривень.

В задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним договору №100221, укладеного 20 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Автоінвестфакторінг» відмовлено.

Вирішено питання щодо стягнення судового збору.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ТОВ «Автоінвестфакторінг» подало апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2018 року є не законним, необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просило рішення скасувати, ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які зявилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки відповідно до змісту статті 203 ЦК України однією з вимог дійсності правочину є вчинення його у формі, встановленій законом, а при укладенні договору від 20 вересня 2017 року №100221 не була дотримана його нотаріальна форма, то він є нікчемним і не потребує визнання його судом недійсним. При цьому підлягають стягненню з відповідача грошові кошти за цим договором.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору п.3 ч.1 ст.3 ЦК України, а в ч.1 ст.626 ЦК України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2017 року між ОСОБА_3 та ТОВ «Автоінвестфакторінг» було укладено договір №100221, згідно якого відповідач зобовязався вчинити за винагороду фактичні юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питання отримання позивачем у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу (а.с.5-9).

Згідно додатку №2 до договору №100221 від 20 вересня 2017 року предметом договору є транспортний засіб трактор МТЗ 82.1 (а.с.10).

П.3.1. вказаного договору передбачено, що предметом договору є зобовязання відповідача вчиняти за винагороду фактичні або юридичні дії, надавати інформаційно-консультаційні послуги з питань отримання замовником у власність (користування, володіння чи розпорядження) транспортного засобу.

Пунктом 10.4 вказаного договору передбачено, що інформаційно-консультаційна послуга надається у формі аналітичного висновку протягом 15 (пятнадцяти) календарних днів з моменту підписання цього Договору та додатку №1 до Договору. Послуга вважається наданою з дати отримання аналітичного висновку замовником безпосередньо у виконавця або з дати здачі виконавцем аналітичного висновку на пошту чи передачі замовнику іншими відповідними засобами звязку та/або підписання акту наданих послуг, вартість послуг складає 10% від суми, вказаної в додатку № 1 до Договору.

Згідно п. 11.4 Договору, винагорода відповідачу за цим договором за інформаційно-консультаційні послуги виплачується позивачем протягом 1 банківського дня після підписання сторонами цього договору на умовах сто відсоткової передоплати, шляхом банківського переказу на рахунок виконавця.

На виконання вказаних вище умов договору, 20 вересня 2017 року позивач здійснив оплату інформаційно-консультаційних послуг відповідача в розмірі 50000 грн., що підтверджується квитанцією №N10UK41076 від 20 вересня 2017 року (а.с.11).

Проте, відповідач не передав позивачу транспортний засіб - трактор МТЗ 82.1 в обумовлений строк, тому позивач 21 вересня 2017 року направив на адресу відповідача лист про відмову від договору в односторонньому порядку на підставі п.16.5. даного договору, із зазначенням реквізитів для повернення йому сплачених коштів.

На зазначений лист відповідачем було надано лист-відповідь №9 від 25 жовтня 2017 року, яким повідомлено про неможливість повернення коштів за причиною надання позивачу 04 жовтня 2017 року інформаційних послуг у формі аналітичного висновку (а.с.12). На підтвердження надання відповідачем інформаційно-консультаційних послуг згідно договору №100221 від 20 вересня 2017 року, відповідачем було надано опис вкладення у цінний лист на імя ОСОБА_3, в якому містився аналітичний висновок та акт надання послуг, та квитанцію про відправлення такого пересилання 04 жовтня 2017 року (а.с.27).

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що спірний договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу.

Відносини, що виникають із договору фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж та положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг».

Відповідно до частин першої та другої статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу або договору поставки.

За договором найму (оренди) здійснюється передача майна наймачеві у користування.

Частинами першою та третьою статті 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом.

Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України.

За загальним правилом, передбаченим частиною першою статті 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі.

Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з частиною другою статті 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню.

Згідно зі статтею 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається.

Правові наслідки недійсності договору передбачені статтею 216 ЦК України. Положення статті 216 ЦК України застосовуються також при вирішенні вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Так, згідно із частиною першою статті 216 ЦК України в разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закон України «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір від 20 вересня 2017 року №100221 укладено в простій письмовій формі і нотаріально не посвідчено, як того вимогають вищевказані норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін і, як наслідок, на підставі частин першої, п'ятої статті 216 ЦК України з відповідача підлягає стягненню грошова сума, сплачена позивачем за нікчемним договором.

Такі висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах від 16 грудня 2015 року № 6-2766цс15 та від 8 червня 2016 року № 6-330цс16.

Повного виконання договору не відбулось, у позивача одразу після укладення спірного договору та оплати 10 % вартості товару, виникли обґрунтовані сумніви в добросовісності відповідача.

Зокрема, згідно п.3.2. договору, назва транспортного засобу, ціна, за якою замовник бажає його придбати, обумовлюється окремою заявкою замовника, що є додатком №1 до даного договору, однак позивачу не було надано такого додатку №1 до договору. При цьому наявний в матеріалах справи додаток №2 до договору в якому вказано транспортний засіб: трактор МТЗ 82.1, у кількості 1, комплектація не вказана.

Однак, таке визначення предмету лізингу не відповідає поняттю індивідуально визначеної речі (номер кузову та номер двигуна, рік випуску, колір, обєм двигуна, індивідуальних технічних характеристик, індивідуальної комплектації тощо), не містить вимог щодо якості предмету лізингу відповідно до ДСТУ, класифікаторів, технічних умов тощо.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який правильно надав правову оцінку тому факту, що зазначений договір, про розірвання якого позивач повідомив відповідача заявою від 21 вересня 2017 року, є юридично нікчемним в цілому в силу порушення імперативних вимог щодо його обов'язкового нотаріального посвідчення. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов'язань.

Враховуючи, що підписаний сторонами договір є нікчемним, вимога про застосування наслідків недійсності такого правочину є обґрунтованою, а отже, відповідач зобов'язаний повернути все отримане від позивача за таким правочином.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно стягнув з відповідача ТОВ «Автоінвестфакторінг» на користь позивача ОСОБА_3 сплачені ним за договором №100221 від 20 вересня 2017 року грошові кошти в розмірі 50000 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір не підлягає нотаріальному посвідченню спростовуються пунктом 3.12 Наказу Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», відповідно до якого договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг».

За таких обставин доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або з порушенням норм процесуального права.

За змістом ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоінвестфакторінг» залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 11 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 17 травня 2018 року.

Головуючий: підпис ОСОБА_2

Судді: підписи ОСОБА_6

ОСОБА_7

Згідно з оригіналом: ОСОБА_2