Справа № 236/528/18
23 травня 2018 року Краснолиманський міський суд Донецької області у складі:
головуючого судді Саржевської І.В,
за участю секретаря Білоус Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лиман цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька,
06.03.2018 до Краснолиманського міського суду Донецької області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька(а.с.4-7, 28-30).
В обґрунтування позовної заяви позивач зазначила, що перебувала у цивільному шлюбі із ОСОБА_2, від якого має неповнолітню доньку - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Тривалий час відповідач з позивачкою та донькою не мешкає, участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає. На теперішній час вона бажає разом із донькою виїхати з тимчасово не підконтрольної території Україні із м. Донецька(фактичного місця її перебування), через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей до м. Бердянська Запорізької області для оздоровлення, відпочинку, підтримки родинних зв'язків та розширення кругозору дитини, а також повернення до місця проживання у м. Донецьк Донецької області. Фактично відповідач перешкоджає їй у здійсненні заходів спрямованих на покращення здоров'я їх спільної дитини, фізичного, духовного та морального розвитку останньої. Вона позбавлена можливості отримати від відповідача у встановленому законодавством України порядку дозвіл на тимчасовий в'їзд та виїзд з території, що тимчасово не підконтрольна Україні, через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та повернення до місця проживання в м. Донецьк Донецької області неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, оскільки відповідач перебуває на лікуванні у міській психіатричній лікарні м. Донецька. Така бездіяльність відповідача, який є батьком неповнолітньої ОСОБА_3, шкодить інтересам дитини та перешкоджає її всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний розвиток її особистості.
Просить суд надати дозвіл на тимчасові в'їзд та виїзд з території, що тимчасово не підконтрольна Україні, через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та повернення до місця проживання в м. Донецьк Донецької області, неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, в період з 01.05.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_2.
Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити(а.с.31).
Відповідач ОСОБА_2, будучи повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання шляхом розміщення оголошення про виклик відповідача на офіційному веб-сайті Краснолиманського міського суду Донецької області(а.с.60,63), до судового засідання не з'явився та не скористався своїм правом щодо подання заперечень проти позову, або викладення свої позиції з цього приводу, тому суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.
Представник третьої особи до суду не з'явився, натомість надав заяву з проханням розглянути справу без його участі(а.с.56-57).
Згідно з ч.1 ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час і місце судового засідання, не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється.
Дослідивши надані суду письмові докази, надавши їм відповідну оцінку, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.
Згідно до ст. 12, 13 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Матеріалами справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, батьками неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 є: ОСОБА_2 та ОСОБА_1(а.с.37).
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка набрала чинності для України 27.09.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно із частиною другою статті 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 із змінами та доповненнями, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку.
Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання.
Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.
Окрім того, надання судом дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретного часу та місця перебування - суперечить положенням чинного законодавства (позиція Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09.07.2015 у справі № 6-7961св15).
Конвенція про права дитини, прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 (далі - Конвенція), передбачає, що Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну, щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами (ст. 10 п. 2).
З указаними нормами кореспондуються положення ст. 313 ЦК України, відповідно до яких фізична особа має право на свободу пересування (ч. 1), фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними (ч. 3), фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом (ч. 4), а також аналогічні положення ст. 1 спеціального законодавчого акту - Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (Закон № 3857-XII). Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до зазначеного Закону та інших законів України (ст. 3 Закону № 3857-XII).
З вищевказаних норм права вбачається, що дитина може виїжджати за кордон за визначеними батьками підставами: країною перебування, конкретною метою та встановленого терміну перебування за кордоном, який необхідний для реалізації такої мети виїзду. Якщо згоди між батьками щодо такого виїзду не має, один з батьків має право звернутися до суду з позовом до другого з батьків задля отримання такої згоди за рішенням суду. Отже, рішення суду про надання такої згоди може бути ухвалено за наявності підстав визначених відповідними Правилами, а саме: із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Надання дозволу на майбутнє для невизначеної поїздки не здійснюється.
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач має намір на виїзд та в'їзд з території на територію АТО в Луганській та Донецькій областях в період з 01.05.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто більше як на 1 рік, до повноліття дитини, отже, існують ризики того, що батько дитини буде позбавлений можливості спілкуватися з дитиною більше року, у період на який позивач просить суд надати дозвіл на виїзд дитини без супроводу батька.
Крім того, будь-яких належних, переконливих та допустимих доказів про реальність вказаних поїздок суду не надано. Та обставина, що дитина за станом здоров'я потребує оздоровлення у літній період, а також і те, що дитина позбавлена можливості підтримувати родинні зв'язки, позивачем суду не доведені та нічим не підтверджені.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вона як мати займається вихованням своєї доньки, батько дитини ОСОБА_2 не вихованням дитини не займається. Однак дані пояснення суд не приймає до уваги, оскільки вони не впливають на висновок суду при вирішенні питання про дозвіл на виїзд/в'їзд спільної дитини без згоди батька.
Крім того, зі змісту позовної заяви вбачається, що батько дитини дозвіл на тимчасовий в'їзд та виїзд з території, що тимчасово не підконтрольна Україні, через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та повернення до місця проживання в м. Донецьк Донецької області малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, не надає, оскільки перебуває на лікуванні у міській психіатричній лікарні м. Донецька.
Надані довідки в обгрунтування обставин щодо перебування відповідача на стаціонарному лікуванні у міській психіатричній лікарні м. Донецька, засвідчені та видані на території тимчасово непідконтрольній державній владі України. Суд не сприймає ці документи як допустимі докази з огляду на положення Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України».
Згідно розпорядження Кабінету Міністрів України від 7.11.2014 р. № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (в редакції розпорядження від 07 лютого 2018 року № 79-2018-р) Донецька та Луганська області належать до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Багаторазові перетинання лінії зіткнення, створюють загрозу для життя та здоров'я дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, наражають її на небезпеку, що є неприпустимим. Такий дозвіл суперечить ст. 3 Конвенції «Про права дітей», в якій зазначено, що держава забезпечує дитині захист та піклування.
У зв'язку з чим суд вважає, що вимоги ОСОБА_1 надати на тимчасовий в'їзд та виїзд з території, що тимчасово не підконтрольна Україні, через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей та повернення до місця проживання в м. Донецьк Донецької області, неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, в період з 01.05.2018 по ІНФОРМАЦІЯ_2, задоволенню не підлягають.
Керуючись ст. 7, 12, 13, 76, 89, 265, 280-282 ЦПК України, ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР N 789-XII від 27.02.91, ст.ст. 141, 150, 155 СК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995р. № 57 ,ЗУ "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", суд
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, відмовити, у зв'язку з відсутністю підстав.
Судові витрати позивача ОСОБА_1 по сплаті судового збору віднести на рахунок позивача.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Апеляційного суду Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження -якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення повинно бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Суддя -