Постанова

Іменем України

17 травня 2018 року

м. Київ

справа № 363/2904/15-ц

провадження № 61-16220св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

відповідач - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року у складі судді Купрієнка С. І. та рішення апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Голуб С. А., Сліпченка О. І.

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з ОСОБА_8 аліменти на утримання сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно, починаючи з дати подання позову, а також додаткові витрати на утримання сина у розмірі 10 000 грн на постійній основі.

Позов мотивовано тим, що 20 грудня 2003 року між сторонами укладено шлюб, від якого вони мають малолітнього сина ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1. На даний час вони з відповідачем припинили шлюбні відносини, дитина проживає разом з матір`ю та знаходиться на її повному утриманні. Після народження дитина хворіє на бульозний епідермоліз, полідиспластична форма, тип Борта, у зв'язку з чим потребує постійного нагляду лікарів, купівлі медикаментів, спеціального одягу, індивідуального навчання та періодичного оперування кінцівок. На утримання сина позивач витрачає щомісячно 4065 грн. Крім того, дитина має захворювання зубів і на їх лікування у лютому 2015 року позивач понесла витрати у розмірі 440 грн, у березні 2015 року - 580 грн, а в квітні 2015 року - 930 грн. З 5 липня 2011 року по 6 серпня 2011 року ОСОБА_9 була зроблена операція в Австрії по корекції кисті обох рук, вартість якої склала 9 000 євро. Оскільки відповідач вихованням дитини не займається, матеріальної допомоги не надає, позивач просила задовольнити позов.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини всіх доходів, починаючи з 02 липня 2015 року та до досягнення дитиною повноліття, а також стягнуто додаткові витрати на утримання ОСОБА_9 у розмірі 5 000 грн щомісячно.

Допущено негайне виконання рішення суду у межах стягнення платежу за один місяць.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина підлягають частковому задоволенню. Суд дійшов висновку, що розмір аліментів на утримання дитини повинні становити ј частини всіх доходів та додаткові витрати на утримання сина у розмірі 5000 тис гривень щомісячно. Визначаючи такий розмір аліментів, суд першої інстанції виходив з середньомісячної заробітної плати відповідача, розмір якої становить 2086,72 грн, та з урахуванням того, що останній не має додаткових джерел доходу, дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення додаткових витрат на утримання сина підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідач не має можливості надавати таку матеріальну допомогу, однак дитина хворіє на рідкісне генетичне захворювання та є інвалідом.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог змінено.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_8, але не менше 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини, починаючи з 02 липня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 02 липня 2015 року і до закінчення строку дії посвідчення інваліда, виданого 07 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_9, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В іншій частині рішенні суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції, стягуючи аліменти у розмірі ј всіх видів заробітку (доходу) відповідача помилково не зазначив у резолютивній частині рішення, що розмір аліментів не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини.

Оскільки середньомісячна заробітна плата відповідача складає 3 636,55 грн, а загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що із ОСОБА_8 підлягають стягненню додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 1 000 грн, що разом із стягуваним розміром аліментів, не буде перевищувати 50 відсотків його заробітної плати.

Крім того, стягуючи додаткові витрати на дитину, суд першої інстанції у резолютивній частині рішення не зазначив час, до якого вони мають стягуватись.

Згідно висновків апеляційного суду із ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_9 у розмірі 1 000 грн, щомісячно, починаючи з 02 липня 2015 року і до закінчення строку дії посвідчення, виданого 07 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_9, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та переданої у квітні 2018 року до Верховного Суду, ОСОБА_4 в особі представника, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з направленням справи до суду першої інстанції на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій безпідставно визначили розмір аліментів в ј частині від заробітку відповідача, а не у твердій грошовій сумі, як просила позивач. Суди не врахували характер та тяжкість хвороби дитини, її невиліковність, необхідність постійного несення витрат, пов'язаних з нею, не з`ясували стан здоров`я та матеріальне становище дитини та платника аліментів, відсутність у платника інших дітей, непрацездатних осіб на утриманні.

Вирішуючи даний спір та визначаючи розмір аліментів на утримання дитини в частці від заробітку батька, неналежним чином дослідили усі докази, які подавались позивачем.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій в частині визначення розміру додаткових витрат не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки розмір цих витрат має встановлюватись з врахуванням рівності обов'язків батьків на утримання дитини. Тобто суд, фактично зменшив обов'язок батька дитини з її утримання, що пов'язане із спадковою невиліковною хворобою, а обов'язок матері відповідно збільшив.

Позивач не погоджується з висновком апеляційного суду щодо встановлення стягнення додаткових витрат на дитину до 2022 року, тобто з прив'язкою до строку посвідчення дитини-інваліда. Вказані додаткові витрати, на думку позивача, відповідач має нести на постійній основі в силу невиліковності хвороби дитини та необхідності приймати відповідні ліки постійно.

Згідно доводів касаційної скарги позивача, суди попередніх інстанцій допустили порушення норм процесуального права, обґрунтовуючи свої висновки припущеннями, надали перевагу доказам відповідача, не врахували обставини тяжкої хвороби дитини.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом встановлено, що з 20 грудня 2003 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюбні відносини між сторонами припинені, дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні.

ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, діагностовано генетичне захворювання - бульозний епідермоліз, полідиспластична форма, тип Борта.

ОСОБА_9 є дитиною інвалідом, що підтверджується виданим йому посвідченням, яке дійсне з 18 липня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Звернувшись до суду з даним позовом, ОСОБА_4 просила стягувати з відповідача на її користь аліменти на утримання сина щомісячно 5 000 грн, до досягнення дитиною повноліття, оскільки він працює у товаристві з обмеженою відповідальністю «ХОСГІІКО» (далі - ТОВ «ХОСПІКО»), є депутатом Старопетрівської сільської ради, має у власності частину житлового будинку та земельної ділянки, інших утриманців не має.

Згідно із статтею 183 СК Українирозмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Частиною першою статті 184 СК Українипередбачено, що суд за заявою одержувача аліментів може визначи тирозмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід або частину доходу одержує в натурі.

До підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі, стаття 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідач ОСОБА_8 з 01 лютого 2011 року працює у ТОВ «ХОСПІКО» на посаді менеджера з адміністративної діяльності та щомісячно отримує заробітну плату, яка за період з 01 січня 2013 року по ЗО червня 2015 року склала 76 612 грн 24 коп.

З довідки ТОВ «ХОСПІКО» від 15 грудня 2014 року вбачається, що за заявою відповідача ОСОБА_8 з 07 липня 2014 року із його заробітної плати утримується сума у розмірі 30% на користь дитини ОСОБА_9, яка перераховується на банківську карту, що належить ОСОБА_4

Встановивши, що відповідач працює та має постійний заробіток, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення аліментів у частці від заробітку відповідача відповідно до положень статті 183 СК України.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про те, що суд помилково стягнув аліменти у частці від заробітку відповідача, а не у твердій грошовій сумі, вбачаються необґрунтованими.

Визначаючи розмір аліментів у частці від заробітку відповідача, суд першої інстанції взяв до уваги як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, так і стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, який надає матеріальну допомогу та бере участь у вихованні дитини, у зв'язку із чим обґрунтовано визначив розмір аліментів на неповнолітнього сина у розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.

Апеляційний суд виправив допущену судом першої інстанції помилку щодо неврахування положень частини другої статті 182 СК України, обґрунтовано змінив ухвалене ним рішення та зазначив, що розмір аліментів не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для відповідного віку дитини.

Щодо додаткових витрат на утримання дитини, суд апеляційної інстанції, змінюючи рішення суду першої інстанції у цій частині, відповідно до статті 185 СК України врахував, що середньомісячна заробітна плата відповідача складає 3 636 грн 55 коп., а загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у зв'язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про можливість стягнення з нього додаткових витрат на утримання дитини у розмірі 1 000 грн, що разом із призначеним розміром аліментів, не буде перевищувати 50 відсотків його заробітної плати.

Стягуючи додаткові витрати на дитину, суд апеляційної інстанції у резолютивній частині рішення обґрунтовано зазначив час, до якого вони мають стягуватись, зокрема, щомісячно, починаючи з 02 липня 2015 року і до закінчення строку дії посвідчення, виданого 07 липня 2010 року на ім'я ОСОБА_9, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 року, фактично до повноліття дитини.

Доводи касаційної скарги позивача про необхідність та можливість призначення таких додаткових виплат довічно не узгоджуються з положеннями статті 185 СК України, відповідно до якої суд визначив обов'язок батька нести додаткові витрати на утримання дитини та встановив розмір таких витрат з урахуванням фінансової можливості платника.

Колегія суддів звертає увагу позивача на те, що контроль за правильним та своєчасним стягненням аліментів на утримання дитини здійснює державна виконавча служба, тому з урахуванням стягнення на користь позивача аліментів у розмірі ј частини від усіх видів доходів, саме державна виконавча служба, відповідно до норм Закону України «Про виконавче провадження» має здійснювати перевірку отримання боржником будь-яких доходів та визначати ті, з яких мають відраховуватися аліменти у відповідній частці.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Аргументи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними доводам, викладеним в апеляційній скарзі позивача, які належним чином перевірені в процесі апеляційного розгляду справи.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду відповідають критерію обґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої інстанції у незміненій частині та рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 червня 2016 року у незміненій апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Київської області від 31 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська