Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 638/9035/16-ц

провадження № 61-7511св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 року у складі судді Хайкіна В. М. та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року у складі суддів: Овсяннікової А. І., Коваленко І. П., Сащенко І. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої залиттям квартири.

Позовну заяву мотивував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_2, яка належить йому на праві власності на підставі договору дарування від 19 лютого 2004 року. З 1997 року власник квартири АДРЕСА_1, що розташована в тому ж будинку, ОСОБА_3, неодноразово заливав його квартиру, внаслідок чого були пошкоджені стіни, стеля, ліпнина, підлога, електропроводка, світильник, ванна, комплект меблі, витяжка повітря. 25 червня 2013 року йому знову було заподіяно майнову шкоду шляхом залиття квартири, зокрема, була пошкоджена ванна кімната, а саме: стеля, стіни та підлога та розміщене в цій кімнаті майно. Ці обставини зафіксовані комісією комунального підприємства «Жилкомсервіс» (далі - КП «Жилкомсервіс») в акті обстеження від 25 червня 2013 року.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь 136 090 грн майнової шкоди, 50 000 грн моральної шкоди та 1 000 грн судових витрат, а саме оплату послуг суб'єкта оціночної діяльності з проведення оцінки майнової шкоди.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Суди зробили висновок, що акт обстеження за формою та за змістом не відповідає встановленим законодавством вимогам, що у свою чергу унеможливлює встановлення факту наявності вини ОСОБА_3 у залитті квартири ОСОБА_2 та визначення майнової шкоди внаслідок залиття належної йому квартири.

У грудні 2017 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилались на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суди не застосували до спірних правовідносин вимоги статті 1166 ЦК, статей 151, 177, 179ЖК, а також Правила користування приміщеннями жилих будинків та прибудинковими територіями, що призвело до винесення судами не вірного по суті рішення.

У березні 2018 року ОСОБА_3 подав відзив на касаційну скаргу, вказував на те, що рішення судів є законними і обґрунтованими, підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2

У квартирі № 46/46, розташованої у цьому ж будинку зареєстрований та фактично проживає відповідач.

У червні 2013 року сталося залиття квартири позивача.

Згідно акту обстеження КП «Жилкомсервіс» дільниця № 6 від 25 червня 2013 року, складеного у складі комісії: в.о. начальника дільниці № 6 КП «Жилкомсервіс», майстра дільниці № 6 КП «Жилкомсервіс», майстра КП «Харківводоканал» причиною залиття квартири № 40/41 є пошкодження (утворення свища) на трубі подачі холодної води до умивальника в квартирі № 45/46.

У відповідності до звіту про оцінку матеріального збитку від 25 квітня 2016 року та довідки про вартість майнового збитку від 25 квітня 2016 року, розроблених суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4, при обстеженні квартири, належної позивачу, встановлено, що розмір майнової шкоди, завданої внаслідок залиття квартири згідно акту обстеження від 25 червня 2013 року складає 136 090 грн.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України.

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Частиною другою статті 1166 ЦК передбачено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Таким чином, законодавцем встановлена презумпція вини заподіювача шкоди та саме він повинен довести, що шкоди завдано не з його вини.

З зазначеного акту житлового органу вбачається, що факт залиття квартири позивача внаслідок течі з квартири відповідача підтверджений, в судовому засіданні відповідач не довів, що шкода завдана не з його вини.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України у редакції 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналогічні положення містяться і в статті 81 ЦПК України в редакції 2017 року.

Позивач надав достатньо доказів про наявність факту залиття його квартири, а відповідач не спростував належними та допустимими доказами своєї вини у залитті його квартири, хоча це його процесуальний обов'язок, оскільки у спірних правовідносинах діє презумпція заподіювача шкоди.

Отже, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що ОСОБА_3 своєю бездіяльністю, яка полягала в утворенні свища на трубі подачі холодної води до умивальника в квартирі належні останньому, допустив аварійну ситуацію, та не вжив достатніх заходів до своєчасного усунення пошкодження труби подачі холодної води, що розташована у належній йому квартирі і недопущення залиття нижче розташованої квартири, чим завдав позивачу майнової шкоди, розмір якої підтверджений звітом про оцінку матеріального збитку та складає 136 090 грн.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Колегія суддів суду касаційної інстанції виходить із того, що затоплення квартири призвело до змін в житті позивача, оскільки цим була викликана необхідність проведення робіт по відновленню квартири, докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя. З врахуванням характеру страждань, обсягу заподіяної шкоди колегія суддів вважає, що сума в 5 000 грн. буде достатньою грошової компенсацію завданої позивачу моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову про відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив з того, що акт про залиття квартири не відповідає вимогам щодо його змісту та форми, проте не врахували, що сам по собі акт є одним із доказів, що підтверджує факт заподіяння шкоди і зазначені в ньому обставини відповідачем не спростовані.

Частинами 1, 3 статті 412 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухваленням нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

За викладених обставин колегія суддів скасовує судові рішення попередніх інстанцій та ухвалює нове рішення про часткове задоволення заявлених ОСОБА_2 вимог.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

Ураховуючи, що позивач є інвалідом другої групи та в силу пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» є звільненим від сплати судового збору, то судові витрати слід віднести за рахунок державию

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 вересня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 08 листопада 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 136 090 грн та у рахунок відшкодування моральної шкоди 5 000 грн, завданої залиттям квартири.

Судові витрати віднести за рахунок держави.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат

В.П. Курило