Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа №752/17605/15-ц

провадження №61-32281св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року у складі судді Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Головачова Я. В., Вербової І. М.,

Шахової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6, у якому просило стягнути з останніх у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 231,53 доларів США, що еквівалентно 49 272,18 грн.

Позовна заява мотивована тим, що за умовами кредитного договору від

07 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та

ОСОБА_3, остання отримала кредит у розмірі 34 892,38 доларів США на строк до 06 листопада 2012 року. Виконання умов кредитного договору забезпечено договором поруки, укладеним між банком та ОСОБА_6, за умовами якого останній зобов'язався нести солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що й боржник.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2013 року з ОСОБА_3 стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 15 975,49 доларів США. Позивач звернувся до суду про стягнення заборгованості по кредитному договору з урахуванням різниці від вказаної суми заборгованості.

Станом на 19 серпня 2015 року у ОСОБА_3 існує заборгованість у розмірі 18 207,02 доларів США.

Оскільки рішенням суду вже було стягнуто заборгованість, то предметом даного позову є різниця від існуючої заборгованості - 18 207,02 доларів США та суми, стягнутої судом - 15 975,49 доларів США, тобто

2 231,53 доларів США.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року провадження у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором закрито на підставі пункту 6 частини першої статті 205 ЦПК України у редакції, чинній на момент чинення процесуальної дії.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року, у задоволені позову відмовлено.

Ухвалені у справі судові рішення мотивовані тим, що судове рішення, на яке позивач посилався, як на підставу для стягнення з ОСОБА_3 різниці суми заборгованості, скасовано. Наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає дійсним обставинам та є таким, що не відображає правильних арифметичних розрахунків боргу. Банк не довів наявність у відповідача у конкретний період заборгованості за кредитним договором у визначеному ним розмірі.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2018 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «ПриватБанк», не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення з передачею справи до місцевого суду на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що наявність судового рішення за відсутності належного виконання позичальником свого зобов'язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами. Саме по собі рішення, виконання якого не здійснено вчасно, не припиняє зобов'язальних правовідносин між сторонами договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора на отримання сум, передбачених умовами договору.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що правовідносини між сторонами кредитного договору не припинилися, що не позбавляє банк стягнути заборгованість, яка складає різницю, яка залишилась після ухвалення рішення Індустріального суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2013 року, та нарахована до 19 серпня 2015 року.

Також посилається на солідарну відповідальність позичальника з поручителем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_3 не погодилась з доводами касаційної скарги та просила залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховному Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд установив, що предметом даного спору є стягнення ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 2 231,53 доларів США заборгованості за кредитним договором, укладеним 07 листопада 2007 року, як різницю між сумою заборгованості, яка утворилась станом на 19 серпня 2015 року

(18 207,02 доларів США) та сумою заборгованості, яка була стягнута заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 29 січня 2013 року (15975,49 доларів США).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності заявлених банком вимог та суми заборгованості по кредитному договору.

Під час апеляційного розгляду справи, позивачем надано кредитний договір та додаткову угода до нього з відповідними додатками, а також розрахунок заборгованості станом на 27 листопада 2012 року, який був предметом дослідження в іншій справі та врахований при ухваленні заочного рішення від 29 січня 2013 року, яке в подальшому скасовано з призначенням справи до судового розгляду.

У матеріалах справи також міститься розрахунок заборгованості станом на 19 серпня 2015 року. Позивач указував, що розрахунок сформований на підставі розміру кредитної заборгованості, встановленого заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 29 січня 2013 року. Після скасування даного заочного рішення суду розмір заборгованість не змінився. Справа щодо заборгованості розглядається судом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивача, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про недоведеність вимог позивача щодо розміру заборгованості по кредитному договору, суми нарахованої ним заборгованості та підстави для її стягнення.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитися не можна.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частин першої третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно з положеннями статей 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Безспірно встановивши, що на підставі кредитного договору

від 07 листопада 2007 року, ОСОБА_3 отримала кредит, суд апеляційної інстанції у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судом, належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв'язку із недоведеністю позовних вимог банку про стягнення заборгованості по кредитному договору.

Апеляційним судом не враховано, що факт отримання коштів ОСОБА_3 не оспорювався, договір нею частково виконувався.

Обставин щодо припинення зобов'язання за кредитним договором в силу його належного виконання відповідно до статті 599 ЦК України, або його припинення з інших підстав, апеляційним судом не встановлено, зокрема, не перевірено, чи вирішено судом спір стосовно основної суми заборгованості.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, апеляційним судом взагалі не досліджувався. Суд обмежився посиланням на скасування ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого

2016 року заочного рішення цього ж суду від 29 січня 2013 року, та не врахував, що предметом даного спору є різниця між наявністю стягнутою договором та цим рішенням сумою, достовірно не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірив період, за який вона нарахована, а також не встановив періоду нарахованих процентів за користування кредитними коштами та періоду, за який нарахована пеня.

Колегія суддів вважає необґрунтованими посилання апеляційного суду, як на підставу для відмови у задоволенні позову банку на недоведення суми заборгованості, оскільки заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону.

Встановивши факт існування між сторонами невиконаних позичальником кредитних правовідносин, апеляційний суд не виконав вимог закону та не перевірив умов договору, залишив без змін рішення місцевого суду, яким повністю відмовлено у стягненні боргу фактично через відсутність інформації про заборгованість без дослідження і перевірки наданого банком розрахунку, який, згідно доводів позивача враховує суми заборгованості, стягнення якої є предметом іншої цивільної справи.

Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції на предмет законності і обґрунтованості, апеляційний суд, пославшись на недоведеність розміру кредитної заборгованості, відмовив у перевірці обставин, на які посилався банк на підтвердження своїх вимог та відповідач, заперечуючи проти наявності заборгованості.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, прийнята апеляційним судом ухвала про залишення без змін рішення місцевого суду не може вважатися законною і обґрунтованою, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України її слід скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду слід врахувати висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня

2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 05 вересня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

С.П. Штелик