Справа № 127/3231/18
Провадження № 2/127/545/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

15 травня 2018 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Луценко Л.В.,

при секретарі судового засідання Помазанові М.О.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника третьої особи ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору ПАТ «УкрСиббанк» про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності на майно, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 15.02.1997 року у Вінницькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану сторони зареєстрували шлюб, про що було складено актовий запис №277.

Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька ОСОБА_5 Дар`я Віталіївна, ІНФОРМАЦІЯ_1, та донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №4873, в період шлюбу сторони в особі відповідача придбали квартиру №АДРЕСА_1, загальною плошею 30,9 кв.м.

Державна реєстрація права власності відповідача на вищезазначену квартиру була здійснена КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» 10.10.2006 року та записана в реєстрову книгу №165 за реєстровим №934/8499.

Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу квартири продаж квартири було вчинено за 199 500 грн., з яких 98 500,00 грн. особисті кошти позивача, та 20 000 дол. США, що на момент отримання кредиту було еквівалентно 101 000,00 грн. кредитні кошти, які були отримані відповідно до договору про надання кредиту №НОМЕР_1, укладеного від імені відповідача з АКІБ «УкрСиббанк» 18.09.2006 року. Позивач являється поручителем за вказаним кредитним договором відповідно до укладеного з АКІБ «УкрСиббанк» договором поруки №42900 від 18.09.2006 року.

Відповідно до договору іпотеки від 18.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №4878, вищезазначена квартира була передана в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» в якості забезпечення зобовязань за кредитним договором №НОМЕР_1 від 18.09.2006 року.

Всі витрати щодо оформлення вказаної квартири, в тому числі страхування квартири, сплата відсотків за користування ним здійснювала позивач за рахунок особистих коштів, які вона заощадила до реєстрації шлюбу. Також, після розірвання шлюбу позивач продовжує виплачувати переважно за власні кошти заборгованість за кредитним договором.

Отже, на день подання даного позову до суду кредит погашено в сумі 26 281,41 дол. США. Із вказаної суми позивач особисто внесла кошти на суму 22 563,91 дол. США, а за рахунок коштів відповідача було погашено 3 717,50 дол. США, тобто за рахунок позивача погашено 85,86% від погашеної на даний час суми кредиту.

Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2012 року у цивільній справі №212/11469/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу шлюб між сторонами був розірваний.

Після розірвання шлюбу позивач разом із дітьми проживає у вищезазначеній квартирі за адресою: пр-т Юності, 11/34, м. Вінниця, сплачує комунальні послуги, тощо.

На разі відповідач погрожує позивачу виселити її та їхніх дітей зі спірної квартири, так як рахує, що остання являється його особистою власністю, так як оформлена на його імя.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2006 року продаж квартири було вчинено за 199 500,00 грн. Відповідачем визнається у заяві від 14.08.2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованій в реєстрі за №1862, що позивачем у купівлю квартири було вкладено 98 500,00 грн. особистих коштів, тобто особиста частка позивача у квартирі складає 49,37%. Половина решти частки квартири у розмірі 25,315% є часткою позивача у спільному майні подружжя відповідно до ст.70 СК України. Отже, частка позивача в спірній квартирі складає 74,69%.

Окрім того, за рахунок особистих коштів позивача погашено 85,86% від погашеної на даний час суми кредиту.

Позивач вважає, що у звязку з тим, що відповідач усунувся від виконання обовязку погашати зобовязання за кредитним договором у повному обсязі, кредитні кошти, отримані на купівлю квартири, позивач переважно погашала особисто, є всі достатні підстави для відступлення судом від засади рівності часток подружжя в силу ч.2 ст.70 СК України.

Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.06.2012 року у цивільній справі №212/6894/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.04.2012 року до досягнення дитиною повноліття.

За результатами винесеного рішення Калинівським районним відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції Вінницької області 08.08.2013 року відкрито виконавче провадження №39291684 з примусового виконання зазначеного рішення суду. Проте, відповідач виконував зазначене рішення недобросовісно та сплачував аліменти нерегулярно, внаслідок чого утворилась значна заборгованість. Станом на 19.11.2014 року за відповідачем рахувалась заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 125 140,00 грн.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19.11.2014 року у цивільній справі №127/13889/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів позов задоволено, змінено розмір стягуваних аліментів за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.06.2012 року у цивільній справі №212/6894/2012, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину окремо, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення кожною дитиною повноліття.

Рішенням Калинівського районного сулу Вінницької області від 31.10.2017 року у цивільній справі №132/2489/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Калинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиціх у Вінницькій області про обчислення розміру заборгованості за аліментами, позов задоволено, визначено розмір заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання двох дітей в межах виконавчого провадження №39291684 станом на 01.07.2017 року в сумі 154 131,98 грн.

Відповідно до довідки-розрахунку Калинівського районного відділу державної виконачої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 31.01.2018 року №1321/00-25 станом на 01.02.2018 року державним виконавцем нараховано аліменти у розмірі 186 941,98 грн., боржником сплачено 31 500,00 грн., заборгованість зі сплати аліментів становить 155 441,98 грн.

А тому, зважаючи, що квартира частково придбана за особисті кошти позивача, погашення іншої частини коштів, отриманих в кредит, здійснювалось переважно позивачем, аліменти на утримання дітей відповідач належним чином не сплачує, по сплаті аліментів утворилась значна заборгованість, позивач вважає, що є всі достатні підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя та збільшити її частку у квартирі №АДРЕСА_1 до 100%, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

В судовому засіданні представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення суду.

Відповідач ОСОБА_3 до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином.

В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за довіреністю ОСОБА_2 заперечив проти задоволення позовних вимог та просив в задоволенні останніх відмовити, з мотивів, викладених у письмових пояснення щодо позову (а.с.186-188), а також просив застосувати строк позовної даності до виниклих правовідносин (а.с.202).

Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення.

Заслухавши пояснення сторін, оглянувши матеріали цивільної справи №212/11469/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 15.02.1997 року у Вінницькому міському відділі реєстрації актів громадянського стану сторони зареєстрували шлюб, який в послідуючому рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 20.09.2012 року у цивільній справі №212/11469/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу між сторонами був розірваний (а.с.77).

Від даного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: донька ОСОБА_3 Дар`я Віталіївна, ІНФОРМАЦІЯ_1, згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ №007546, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 07.04.2005 року (а.с.10), та донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, згідно свідоцтва про народження серії 1-АМ №144993, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області 18.08.2009 року (а.с.11).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №4873, укладеного між ОСОБА_9, ОСОБА_10 (продавці) та ОСОБА_4 (покупець), продавці передали у власність (продали), а покупець набув у власність (купив) належну продавцям на праві приватної власності квартиру під номером 34 у будинку під номером 11 по проспекту Юності у місті Вінниці (а.с.12-13).

За домовленістю сторін продаж квартири вчинено за 199 500 грн., які продавці отримали від покупця повністю до підписання цього договору (п.2.1 договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2006 року).

Державна реєстрація права власності відповідача на вищезазначену квартиру була здійснена КП «Вінницьке обласне обєднане бюро технічної інвентаризації» 10.10.2006 року та записана в реєстрову книгу №165 за реєстровим №934/8499 (а.с.15).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

А відтак, оскільки спірне майно квартира №АДРЕСА_2 набута сторонами в період перебування у шлюбі, остання є спільною сумісною власністю подружжя, а лише той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні.

Суд звертає увагу, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Так, згідно п.3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (ч.7 ст.57 СК України).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 18.09.2006 року продаж квартири було вчинено за 199 500,00 грн. Відповідачем у заяві від 14.08.2012 року, посвідченій приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_8 та зареєстрованій в реєстрі за №1862, визнається, що вищезазначену спірну квартиру придбано за рахунок коштів позивача у розмірі 98 500,00 грн., які належали їй особисто та за рахунок кредиту (грошових коштів) в іноземній валюті в сумі 20 000,00 дол. США, що на момент отримання кредиту еквівалентно 101 000,00 грн., отриманого на імя відповідача на підставі договору про надання кредиту №НОМЕР_1, укладеного з АКІБ «УкрСиббанк» 18.09.2006 року (а.с.17-29).

А тому, зважаючи на вищевикладені обставини суд погоджується зі стороною позивача, що особиста частка позивача у спірній квартирі складає 49,37%, тобто остання належить позивачу на праві особистої приватної власності.

А тому, частка у розмірі 50,63% спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя у відповідності до положень ст.60 СК України.

Згідно ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

А відтак, частка квартири у розмірі 25,315% є часткою позивача у спільному майні подружжя відповідно до ч.1 ст.70 СК України. Отже, частка позивача в спірній квартирі складає 74,69%.

Частиною 2 статті 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї.

Сторона позивача в судовому засіданні стверджувала, що на день подання даного позову до суду кредит погашено в сумі 26 281,41 дол. США., згідно квитанцій, які містяться в матералах справи та відповідно до яких платником являється позивач (а.с.33-63). Із вказаної суми позивач особисто внесла кошти на суму 22 563,91 дол. США, а за рахунок коштів відповідача було погашено лише 3 717,50 дол. США, тобто за рахунок позивача погашено 85,86% від погашеної на даний час суми кредиту, що свідчить про самоусунення відповідача від виконання обовязку погашати зобовязання за кредитним договором у повному обсязі, а тому в силу ч.2 ст.70 СК України є всі підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя. Проте, суд не погоджується з думками та доводами сторони позивача, оскільки, як сам підтвердив представник позивача в судовому засіданні за рахунок коштів відповідача безпосередньо було сплачено 3 717,50 дол. США в рахунок погашення кредитної заборгованості, на даний час відповідач також надає кошти в рахунок погашення кредитної заборгованості, що виключає можливість суду відійти від засад рівності подружжя.

Більше того, згідно ч.4 ст.65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Це означає, що дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обовязки щодо спільного нажитого у шлюбі майна, оскільки розірвання шлюбу не звільняє подружжя від зобовязань за кредитом.

А зважаючи, що позивач являється поручителем за вказаним кредитним договором відповідно до укладеного з АКІБ «УкрСиббанк» договором поруки №42900 від 18.09.2006 року (а.с.31-32), остання зобовязана відповідати за виконання позичальником відповідачем у справі усіх його зобовязань перед кредитором у повному обсязі, що виникли з кредитного договору №0 від 18.09.2006 року, як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

Разом з тим, до поручителя, що виконав зобовязання позичальника по кредитному договору, переходять усі права кредитора по цьому зобовязанню (п.2.4 договору поруки №42900 від 18.09.2006 року).

Відповідно до ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.06.2012 року у цивільній справі №212/6894/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 6 000 грн., але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.04.2012 року до досягнення дитиною повноліття.

За результатами винесеного рішення Калинівським районним відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції Вінницької області 08.08.2013 року відкрито виконавче провадження №39291684 з примусового виконання зазначеного рішення суду, про що свідчить постанова про відкриття виконавчого провадження від 08.08.2013 року (а.с.83).

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 19.11.2014 року у цивільній справі №127/13889/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів позов задоволено, змінено розмір стягуваних аліментів за рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 11.06.2012 року у цивільній справі №212/6894/2012, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_3 на утримання неповнолітніх дітей аліменти в розмірі 1/4 частки заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, на кожну дитину окремо, починаючи стягнення з дня набрання рішенням суду законної сили до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с.78-82).

Рішенням Калинівського районного сулу Вінницької області від 31.10.2017 року у цивільній справі №132/2489/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, Калинівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиціх у Вінницькій області про обчислення розміру заборгованості за аліментами, позов задоволено, визначено розмір заборгованості ОСОБА_3 зі сплати аліментів на користь ОСОБА_3 на утримання двох дітей в межах виконавчого провадження №39291684 станом на 01.07.2017 року в сумі 154 131,98 грн. (а.с.85-90).

Відповідно до довідки-розрахунку Калинівського районного відділу державної виконачої служби Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 31.01.2018 року №1321/00-25 станом на 01.02.2018 року державним виконавцем нараховано аліменти у розмірі 186 941,98 грн., боржником сплачено 31 500,00 грн., заборгованість зі сплати аліментів становить 155 441,98 грн. (а.с.91). Проте, зі змісту вказаної довідки вбачається, що з липня 2017 року відповідач справно сплачує аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі понад 5 000 грн., щомісячно.

А тому, незважаючи на наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка становить 155 441,98 грн., позивачем в силу ст.81 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів, що розмір аліментів, які вона одержує від відповідача, недостаній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей, а відтак підстав для збільшення частки позивача до 100% у спірній квартирі на підставі ч.3 ст.70 СК України суд не вбачає.

Окремо заслуговує на увагу та обставина, що відповідно до договору іпотеки від 18.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №4878, вищезазначена спірна квартира була передана в іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» в якості забезпечення зобовязань за кредитним договором №НОМЕР_1 від 18.09.2006 року (а.с.30).

Суд звертає увагу, що положення договору іпотеки про те, що відповідач як іпотекодавець не має права розпоряджатися будинком без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки, не означає, що в судовому порядку не можна поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання права власності на нього, оскільки право володіння та користування майном не заборонено, а поділ майна подружжя не є розпорядженням ним, а відтак доводи представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» з цього приводу безпідставні та не заслуговують на увагу.

Окрім того, представником третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» за довіреністю ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строку позовної давності до виниклих правовідносин, так як сторони розірвали шлюб 02.10.2012 року, а позов про поділ майна та визнання права власності подано позивачем лише 13.02.2018 року, тобто після спливу 6 років (а.с.202).

Так, згідно ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до положень ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (ч.1 ст.42 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Таким чином, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору є учасником справи, проте не є стороною, а відтак остання не має права звертатись до суду із заявою про застосування строку позовної давності, а відтак така заява не підлягає розгляду.

Таким чином, суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню.

Крім того, в силу ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 2 862,12 грн., відповідно до квитанцій №0.0.979972918.1 від 05.03.2018 року (а.с.1) та №0.0.941270261.1 від 17.01.2018 року (а.с.2), пропорційно до задоволеної частини вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.57, 60, 61, 65, 70, 72 СК України, ст.ст.267, 355, 357, 368, 372 ЦК України, ст.ст.7, 10, 42, 48, 76-82, 89, 133, 141, 263, 264, 265, 273, 280-284, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

В порядку поділу спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 визнати за ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, право власності на 74,69% квартири №АДРЕСА_3.

В іншій частині задоволення позову - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2, місце проживання зареєстровано за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, судовий збір у розмірі 2 862 (дві тисячі вісімсот шістдесят дві) грн. 12 коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 22.05.2018 року.

Суддя: