АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року м. Київ

Справа №752/5010/17-ц

Резолютивна частина постанови оголошена 06 березня 2018 року

Повний текст постанови складено 07 березня 2018 року

Апеляційний суд м. Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Павлишина П.О.

сторони: позивач ОСОБА_2

відповідач Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Голосіївського районного суду м. Києва, ухваленого 11 грудня 2017 року суддею Ладиченко С.В. в приміщенні Голосіївського районного суду м. Києва, час і дата складання повного тексту рішення невідомі, у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про припинення договору поруки, -

В С Т А Н О В И В:

В березні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання поруки припиненою.

Справа №752/5010/17-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/1887/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Ладиченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Стрижеус А.М.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 21.03.2008 р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_7 (позичальником) було укладено кредитний договір № МL-001/034/2008, за яким Банк надав Позичальнику на придбання нерухомого майна кошти в сумі 611939,82 доларів США з кінцевою датою повернення кредиту до 21.03.2033 р.

З метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між Банком та позивачем було укладено договір поруки № SR-001/034/2008 від 21 березня 2008 року за яким позивач виступив в якості поручителя позичальника за виконання останньою умов кредитного договору.

Пунктами 1.4.1.2, 1.5.1, 1.5.1.1 частини 2 кредитного договору передбачено обов'язок позичальника повертати кредит та нараховані відсотки частинами, щомісяця, в розміри і строки, встановлені графіком платежів.

Пунктом 2.1.3.1 додаткового договору № 4 від 18.04.2011 р. сторони визначили умови про дострокове виконання боргових зобов'язань за кредитним договором з ініціативи Банку, де зазначили, що у випадку невиконання Позичальником боргових зобов'язань чи невиконання позичальником або третіми особами (під якими згідно п.1.1 додаткової угоди розуміються поручителі) інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь/яких інших умов договорів (правочинів), укладених між Банком та Позичальником, та/чи між Банком і третіми особами, що існували на момент укладання кредитного договору, чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені у майбутньому, понад 30 календарних днів(надалі строк порушення зобов'язань), сторони домовились, що Банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а Позичальник вважається таким, до допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу Банку, в зв'язку з чим Позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов'язань.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає що позичальник за кредитним договором порушив строки сплати платежів з погашення штрафних санкцій відповідно з кредитного договору з 16 червня 2012 року, а з повернення відсотків з 21 листопада 2012 року, а тому саме з цього моменту на підставі положень додаткового договору № 4 від 18 квітня 2011 року повинен відраховуватись строк порушення зобов'язань, а Банк, починаючи з 16 липня 2012 року вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення Позичальнику вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі.

Незважаючи на те, що 27 червня 2013 року Банк надіслав на адресу позичальника та поручителя вимоги про дострокове погашення суми боргу за кредитним договором, які не були ними отримані, оскільки направлені за належною адресою, а також те, що лише 25 вересня 2013 року Банк звернувся до суду з позовом про стягнення у солідарному порядку заборгованості з позичальника та поручителів, строк виконання зобов'язань згідно з умовами Додаткової угоди настав 16 серпня 2012 року.

Саме з цієї дати, на думку позивача, протягом шести місяців Банк зобов'язаний був звернутись до суду з вимогами про стягнення заборгованості з Поручителів за Кредитним договором від 21 березня 2008 року.

Оскільки Банк звернувся до суду лише 25 вересня 2013 року, тобто після закінчення строку на пред'явлення вимоги до Поручителя, позивач на підставі положень ч.4 ст.559 ЦК України просить визнати поруку за поговором поруки № SR-001/034/2008 від 21 березня 2008 року припиненою.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року позов задоволено.

Визнано припиненою поруку за договором поруки № SR-001/034/2008 від 21 березня 2008 року, укладеним між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та ОСОБА_2.

Не погоджуючись з рішенням суду, представником відповідача ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах ПАТ «ОТП Банк», подано апеляційну скаргу, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що рішення суду винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, суд не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому розгляду справи, що призвело до винесення судом незаконного та необґрунтованого рішення.

Відповідно до п.8 ч.І Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно- територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні представник відповідача ПАТ «ОТП Банк» ОСОБА_8 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник позивача ОСОБА_9 проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши обґрунтованість та законність оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд в складі колегії суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 21 березня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_7 (Позичальником) було укладено кредитний договір № МL-001/034/2008, за яким Банк надав Позичальнику на придбання нерухомого майна кошти в сумі 611939,82 доларів США із встановленням плаваючої процентної ставки в розмірі 4,49% річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у банку на строк у 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору) а Позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти у строк до 21 березня 2033 року та сплатити проценти за користування кредитом.

З метою забезпечення виконання Позичальником зобов'язань за кредитним договором між Банком та Позивачем було укладено договір поруки № SR-001/034/2008 від 21 березня 2008 року за яким позивач виступив в якості поручителя позичальника за виконання останньою умов кредитного договору.

Пунктами 1.4.1.2, 1.5.1, 1.5.1.1 частини 2 Кредитного договору передбачено обов'язок Позичальника повертати кредит та нараховані відсотки частинами, щомісяця, в розміри і строки, встановлені графіком платежів.

Згідно з п.4.1.1 Кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів та користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум.

Борговими зобов'язаннями за умовами Кредитного договору є зобов'язання Позичальника перед Банком щодо повернення суми Кредиту, плати за користування Кредитом, сплати комісій, штрафних санкцій, витрат та збитків Банку (включаючи, але не обмежуючись неодержанні доходи) у зв'язку з неналежним виконанням Позичальником своїх зобов'язань перед Банком за Кредитним договором та інших платежів, якщо такі матимуть місце.

Крім того 18 квітня 2011 року між Позичальником та ПАТ «ОТП Банк» був укладений Додатковий договір № 4, яким внесені зміни до Кредитного договору від 21 березня 2008 року(а.с.28).

Пунктом 2.1.3.1 Додаткового договору № 4 від 18 квітня 2011 року сторони визначили умови про дострокове виконання боргових зобов'язань за кредитним договором з ініціативи Банку, де зазначили, що у випадку невиконання Позичальником боргових зобов'язань чи невиконання позичальником або третіми особами (під якими згідно п.1.1 додаткової угоди розуміються поручителі) інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, документів забезпечення та/чи будь/яких інших умов договорів (правочинів), укладених між Банком та Позичальником, та/чи між Банком і третіми особами, що існували на момент укладання кредитного договору, чи цього додаткового договору, чи таких, що будуть укладені у майбутньому, понад 30 календарних днів, сторони домовились, що Банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а Позичальник вважається таким, до допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу Банку, в зв'язку з чим Позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов'язань.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги позивача ОСОБА_2, виходив з того, що враховуючи положення п. 2.1.3.1 Додаткового договору № 4 від 18 квітня 2011 року, а також визначення поняття «боргові зобов'язання», ПАТ «ОТП Банк» 16 липня 2012 року реалізував своє право щодо вручення Позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, що допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу Банку, в зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов'язань.

При цьому, суд першої інстанції не прийняв до уваги заперечення відповідача про те, що Апеляційним судом м. Києва 27 липня 2016 року. була надана оцінка обставинам, про які зазначає позивач, оскільки при ухваленні судового рішення суд розглядав дещо інші правовідносини не надаючи оцінку положенням додаткової угоди № 4 від 18 квітня 2011 року, якими сторони змінили строк виконання зобов'язань у разі порушення Позичальником умов договору.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись неможливо, оскільки такого висновку суд дійшов, не з'ясувавши дійсні обставини спору, не перевіривши доводи і заперечення сторін та без належної оцінки доказів.

Так, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2014 року позов ПАТ «ОТП Банк» було задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_2, ОСОБА_10 та ПП «Ф-Студія» на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 464 323,64 дол. США, що еквівалентно курсу Національного банку України станом на 17 червня 2013 року 3 710 611 гривень 49 копійок.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року апеляційні скарги ОСОБА_9, подані в інтересах Приватного підприємства «Ф-Студія». ОСОБА_2 та ОСОБА_10, до якої приєдналася ОСОБА_7, задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 13 грудня 2014 року скасувано та ухвалено нове рішення.

Позов Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_7. ОСОБА_11, ОСОБА_12, Приватного підприємства «Ф-Студія» про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № МL-001/034/2008 від 21 березня 2008 року. В частині вимог банку до поручителів відмовлено у зв'язку із припиненням поруки.

Ухвалюючи рішення, Апеляційний суд м. Києва посилався на застосування до спірних правовідносин п. 2.1.3.1. додаткового договору №4 до Кредитного договору, а саме: «Відповідно до п. 2.1.3.1 додаткового договору № 4 від 18 квітня 2011 року у випадку невиконання позичальником боргових зобов'язань чи невиконання позичальником або третіми особами інших умов кредитного договору, цього додаткового договору, понад 30 календарних днів, сторони домовились, що банк вважається таким, що реалізував своє право щодо вручення позичальнику вимоги про виконання боргових зобов'язань у повному розмірі, а позичальник вважається таким, до допустив істотне порушення умов кредитного договору та цього додаткового договору та отримав вимогу банку. В зв'язку з чим позичальник зобов'язаний погасити боргові зобов'язання в повному розмірі протягом наступних 30 календарних днів, що слідують за останнім днем строку порушення зобов'язань.

Відтак, сторони погодили настання строку виконання зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі у разі невиконання позичальником боргових зобов'язань, встановлених кредитним договором, понад 30 календарних днів.

Як вбачається з наданих позивачем, розрахунків, ОСОБА_7 неналежним чином виконує зобов'язання за кредитним договором з 16 червня 2012 року, у зв'язку з чим банком було нараховано пеню. Також банком рахується як прострочена заборгованість за процентами за період з 21 листопада 2012 року по 17 червня 2013 року.

З позовом до суду про стягнення заборгованості з поручителів ОСОБА_2 та ОСОБА_10 та ПП «Ф-Студія» ПАТ «ОТП Банк» звернулося лише 25 вересня 2013 року.

Договорами поруки № 8К-001/034/2008, № 811-001/034/2008/1 та № 8К- 001/034/2008/2, укладеними з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 та ПП «Ф-СТУДІЯ» 21 березня 2008 року не було передбачено строку припинення поруки.

Враховуючи викладене, порука ОСОБА_2 та ОСОБА_10 та ПП «Ф- Студія» ПАТ «ОТП Банк» припинилася на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України. Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, у зв'язку з чим дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним, договором з ОСОБА_2 та ОСОБА_10 та ПП «Ф-СТУДІЯ».

Отже, оскаржуване рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року, яким визнано поруку припиненою, ухвалено з тих же підстав, як і рішення Апеляційного суду м. Києва від 21 жовтня 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 лютого 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині вимог ПАТ «ОТП банк» до ПП «Ф-Студія» про стягнення заборгованості за кредитним договором, провадження у справі у цій частині закрито. У решті рішення суду першої інстанції змінено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 464 323,64 дол. США, що еквівалентно 3 710 611 грн. 49 коп., з яких: 431 541,82 дол. США - заборгованість за кредитом, 32 781,82 дол. СІНА - заборгованість за процентами; та 82 940 грн пені.

Солідарно з ОСОБА_7 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 444 661,16 дол. США, що еквівалентно 3554176 грн. 60 коп.

Солідарно з ОСОБА_7 стягнуто з ОСОБА_10 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 444661,16 дол. США, що еквівалентно 3 554176 грн. 60 коп.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року рішення Апеляційного суду м. Києва залишено без змін.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України (2004 року) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.

Преюдиційні обставини є обов'язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Крім того, згідно ч.3 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України (2004 року), преюдиційність поширюється не тільки на осіб, що брали участь у справі, а й на особу, щодо якої відповідними рішеннями встановлено певні обставини, незалежно від того, чи брала вона участь у справі.

Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частин 1, 4 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов᾿язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Згідно статті 14 ЦПК України (2004 року) судові рішення є обов'язковими для виконання на всій території України.

Після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини (частина друга статті 223 ЦПК України ( 2004 року).

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 26 листопада 2014 року № 6-75цс14; від 3 лютого 2016 року № 6-2017цс15; від 6 липня 2016 року № 6-1199цс16.

Оскільки рішенням Апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, підстави для застосування положень частини 4 ст. 559 ЦК України відсутні, оскільки порука не може бути припинена після ухвалення рішення суду у справі про стягнення, у тому числі, з поручителя кредитної заборгованості, під час вирішення якої суд обов'язково перевіряє строк дії поруки.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, апеляційний суд в складі колегії суддів приходить до висновку про скасування рішення з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Керуючись ст.ст.268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, яка діє на підставі довіреності в інтересах Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» - задовольнити.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 грудня 2017 року - скасувати та ухвалити нове рішення, наступного змісту.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» про припинення договору поруки - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів до Верховного Суду з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: А.М.Стрижеус

Судді: Л.Д. Поливач

О.І.Шкоріна