АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 травня 2018 року м. Чернівці

справа № 725/5250/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Височанської Н. К., Кулянди М. І.

секретар Герман Я.І.

з участю представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики за апеляційною скаргою ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 січня 2018 року (головуючий у суді першої інстанції - суддя Іщенко І. В.),

встановив:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики та трьох процентів річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання.

Позивач зазначав, що 22 травня 2013 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений письмовий договір позики, відповідно до якого ОСОБА_3 отримав 4 000 євро, що на день подання позовної заяви до суду відповідно до офіційного курсу НБУ складало 112 880 грн.

Відповідач зобов'язався повернути кошти до 22 травня 2014 року, про що вказано у тексті договору, проте у зазначений в договорі термін борг не повернув.

Посилаючись на указані обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь 4 000 євро та три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у розмірі 297 євро 33 центи, а всього - 4297 євро 33 центи.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 січня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 22 травня 2013 року в розмірі 4 000 євро та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 297 євро 33 центи, а всього стягнуто 4 297 євро 33 центи, що еквівалентно 149 461 грн 13 коп.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Посилається на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем не подано.

В суді апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_1 просить у задоволенні скарги відмовити.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 повторно в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про час та місце апеляційного розгляду у спосіб, визначений ЦПК України.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та доведеності.

З таким висновком погоджується і апеляційний суд.

У справі встановлено, що 22 травня 2013 року від імені позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 у письмовій формі укладено договір позики грошей, відповідно до якого ОСОБА_2 позичив ОСОБА_3 4 000 євро. Відповідач зобов'язувався повернути позичені кошти до 22 травня 2014 року, про що вказано у тексті договору (а. с. 6).

Згідно з пунктом 1 договору сторони домовились, що за користування позиченими коштами проценти не нараховуються і не сплачуються.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За змістом статті 205 ЦК України сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно із частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятись правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

За статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зі змісту наданого позивачем договору позики вбачається, що він укладений у письмовій формі, містить підписи, вчинені від імені сторін.

Заявник в апеляційній скарзі не оспорює укладення відповідачем договору позики.

Змістом договору позики встановлено не лише факт укладення договору між сторонами на суму 4 000 євро, а й передачу указаної суми позичальнику.

Тому доводи апеляційної скарги про недоведеність отримання відповідачем 4 000 євро в борг є необґрунтованими та надуманими.

Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України у редакції 2004 року, що була чинною на час предявлення позову та розгляду справи до 15 грудня 2017 року судом першої інстанції, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених, статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналогічною за змістом є норма статті 81 ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, яка є чинною з 15 грудня 2017 року, в т.ч. на час ухвалення оскаржуваного рішення.

Заявником належними та допустимими доказами не доведено безгрошовості договору позики чи його неукладення.

Тому відповідні доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу.

Зі змісту договору вбачається, що він укладений з дотримання простої письмової форми, на ньому містять підписи, вчинені від імені сторін.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На заперечення первісного позову відповідачем не пред'явлено зустрічного позову про визнання договору недійсним, а його недійсність прямо не встановлена законом.

Норма статті 1046 ЦК України не містить заборони на передачу у власність позичальнику коштів в іноземній валюті.

Заявник посилається на зміст договору, а саме на те, що у ньому зазначено про позичання відповідачем 4 000 євро, що на день укладення договору складало 42 000 грн.

З цього заявник робить висновок, що за умовами договору передбачено повернення визначеного договором еквіваленту іноземної валюти - 42 000 грн.

Такі доводи є безпідставними.

Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Отже, за змістом указаної норми грошовий еквівалент в іноземній валюті, що підлягає сплаті у гривнях визначається не за офіційним курсом відповідної валюти на час укладення договору, як про це помилково стверджує заявник, а на день платежу, у спірному випадку - на день ухвалення судового рішення.

Заявник посилається на неправильність установлення судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, дослідження та оцінку доказів, визначення характеру спірних правовідносин.

Проте заявником не конкретизовано указаних загальних формулювань, тоді як суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, навів докази, якими доведено позовні вимоги (письмовий договір позики, висновок судової почеркознавчої експертизи №1890,1891-К від 29 листопада 2017 року (а.с.111-117).

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення трьох процентів річних відповідає нормі ст. 625 ЦК України.

Отже, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, є по суті правильним, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для його скасування.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови - 22 травня 2018 року.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: Н. К. Височанська

М. І. Кулянда