Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 359/11498/15-ц

провадження № 61-2542св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - відділ державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_3, на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року у складі судді Журавського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року у складі колегії суддів: Березовенко Р. В., Верланова С. М., Таргоній Д. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2, про визнання правочину дійсним, визнання права власності на автомобіль та зняття арешту.

Позовну заяву мотивовано тим, що 02 серпня 2009 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

02 серпня 2009 року ОСОБА_4, який діяв від імені ОСОБА_2, на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Малинівського районного нотаріального округу Рівненської області, уповноважив ОСОБА_1 та ОСОБА_5. на вчинення від імені власника дій, серед яких: зняття з обліку, обмін, передача в оренду та продаж вказаного автомобіля.

У межах виконавчого провадження ВП № 32923350 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1005/933, виданого 21 травня 2012 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів, накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2, до якого входить автомобіль «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Вказуючи на те, що між ним та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, позивач просив визнати дійсним договір купівлі-продажу зазначеного транспортного засобу, укладений 02 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2; визнати за ним право власності на цей автомобіль та знати з нього арешт, накладений постановою державного виконавця державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції від 31 січня 2014 року.

Рішенням Бриспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року ОСОБА_1 відмовлено у позові.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів правомірності набуття ним власності на спірний автомобіль. Нотаріально посвідчена довіреність не підтверджує перехід права власності за договором купівлі-продажу, а лише надає позивачу право вчиняти дії від імені власника автомобіля щодо відчуження цього рухомого майна на користь третіх осіб. Врахувавши відсутність підстав для визнання договору купівлі-продажу від 02 серпня 2009 року дійсним, суд дійшов висновку про те, що підстави для визнання за позивачем права власності на цей автомобіль та зняття арешту відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірний автомобіль не було знято з реєстраційного обліку під час укладення 02 серпня 2009 року договору купівлі-продажу та він залишився у власності ОСОБА_2, а тому фактично до позивача не перейшло право власності на спірний транспортний засіб. Крім того, апеляційний суд зазначив, що на час винесення державним виконавцем постанови про накладення арешту на автомобіль, він перебував у власності ОСОБА_2, а тому підстави для вимог про зняття арешту у позивача відсутні.

ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_3, у касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити у повному обсязі.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що розписка, складена ОСОБА_2, підтверджує факт укладення 02 серпня 2009 року договору купівлі-продажу та передачу ОСОБА_1 спірного транспортного засобу зі сплатою останнім на користь ОСОБА_2 вартості автомобіля у розмірі 40 000 грн. Нормами чинного законодавства України передбачено, що договір може бути укладено у будь-якій формі, якщо такі вимоги не встановлені законом. Правочин може бути укладено усно, за умови, що він виконується всіма сторонами. Сторони договору купівлі-продажу повністю виконали його умови, вчинили дії щодо відчуження транспортного засобу ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 та сплати його вартості.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 на праві власності належить автомобіль «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 (а.с.12).

27 червня 2009 року ОСОБА_2 видав ОСОБА_4 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Киїівського міського нотаріального округу, про що зроблено запис у реєстрі за № 1202.

02 серпня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого останній відчужив на користь позивача автомобіль «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартістю 40 000 грн, що еквіваленто 5 000 доларів США.

Того ж дня ОСОБА_2 склав розписку про те, що він уклав з ОСОБА_1 договір купівлі-продажу, за яким відчужив на користь останнього «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, та отримав від нього 40 000 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США.

02 серпня 2009 року ОСОБА_4 від імені ОСОБА_2 видав ОСОБА_1 та ОСОБА_5 нотаріально посвідчену довіреність, якою надав останнім повноваження щодо вчинення дій, серед яких: зняття з обліку, обмін, передача в оренду та продаж вказаного автомобіля.

У межах виконавчого провадження ВП № 32923350 з примусового виконання виконавчого листа № 2/1005/933, виданого 21 травня 2012 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 аліментів, накладено арешт на все майно боржника ОСОБА_2, до якого входить автомобіль «Volkswagen», 1991 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.

Позивачем у позові про визнання права власності є власник - особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через пред'явлення позову).

Отже, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.

Крім того, загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України.

Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок), який діяв на час виникнення спірних правовідносин та який визначає певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів.

Пунктом восьмим цього Порядку передбачено, що реєстрація транспортних засобів здійснюється на підставі заяви власника, поданої особисто, і документів, що посвідчують його особу, правомірність придбання транспортного засобу, оцінку його вартості, яка провадиться спеціалістом, що пройшов необхідну підготовку у порядку і має відповідні документи, відповідність конструкції транспортного засобу встановленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Не приймаються до реєстрації транспортні засоби, зібрані (складені) з складових частин серійних транспортних засобів без дотримання вимог Закону України «Про дорожній рух».

Правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах.

Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Відчуження, передача власником придбаних транспортних засобів, не зареєстрованих у підрозділах ДАІ, не проводиться.

Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).

Сутність, правова природа та зміст правовідносин представництва регулюються положеннями глави 17 ЦК України.

Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України).

За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-688цс15.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, однак у визначений чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством України спосіб він не був зареєстрований у відповідних державних органах, а тому суди дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання дійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу. Оскільки вимоги про визнання права власності на транспортний засіб та зняття з нього арешту є похідними від вимог про визнання дійсним договору купівлі-продажу, суди обґрунтовано відмовили у позові.

Згідно із статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги про порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, від імені якого діє ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 30 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк