АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Справа № 640/9713/17 Головуючий суддя І інстанції Бородіна Н. М.
Провадження № 22-ц/790/700/18 Суддя доповідач Коваленко І. П.
Категорія: Спори, що виникають із договорів дарування
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2018 року

м. Харків

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Коваленко І.П.,

суддів Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.

за участі секретаря Дмитренко А.Ю.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 року (суддя Бородіна Н.М.), за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

У С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 16 серпня 2016 року між ним та відповідачкою вчинено правочин щодо відчуження квартири АДРЕСА_1. Укладаючи зазначений договір, він мав на меті укладення договору довічного утримання, оскільки є одиноким, за станом здоровя потребує сторонньої допомоги і догляду. У 2016 році після чергової госпіталізації відповідачка, яка є його племінницею, запропонувала йому укласти договір відчуження його квартири, а вона в свою чергу буде його доглядати та допомагати йому. Однак, в подальшому ОСОБА_1 стала рідше до нього приходити та допомагати; він звернувся за допомогою до центру соціальних послуг та дізнався, що подарував квартиру племінниці. Він не мав на меті дарити квартиру, яка є його єдиним житлом.

У звязку з цим, просив суд визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, який було укладено між ним та ОСОБА_1 16 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3, застосувати правові наслідки недійсності правочину.

У судовому засіданні відповідачка ОСОБА_1 проти позову заперечувала, пояснила, що їй не потрібна квартира позивача, він сам запропонував подарити їй квартиру, оскільки інших родичів у нього не має. Вона його навідувала, допомагала із ліками як до дарування квартири так і після.

Рішенням Київського районного суду м.Харкова від 24 жовтня 2017 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2, укладений 16 серпня 2016р. між ОСОБА_2 і ОСОБА_1, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3. В решті позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції, просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на незаконність, необґрунтованість рішення, ухваленого з порушенням вимог матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам по справі.

Колегія суддів, вислухавши суддю доповідача, пояснення зявившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

При цьому колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Судом встановлено, що 16.08.2016р. між позивачем та відповідачем укладений договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: : АДРЕСА_3, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Вказана квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності від 17.07.2007р. та свідоцтва про право на спадщину від 09.08.2016р.

У судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідачем, що після укладання договору дарування позивач залишився проживати у квартирі, оскільки це є його єдине житло, відповідач у подарованій квартирі не проживала, технічний паспорт на квартиру та ключі залишились у позивача. Також, згідно наданих квитанцій позивач продовжував сплачувати житлово-комунальні послуги.

Відповідач доглядала позивача, возила до лікарні, купляла ліки, приносила продукти, що визнано сторонами у судовому засіданні.

Позивач є особою похилого віку, проживає у квартирі сам (дружина померла, дітей не має), згідно виписок медичних карток має ряд захворювань, зокрема, гіпертонічну хворобу, цукровий діабет 2 типу, хронічне захворювання нирок II ступеня та інші. Вказані обставини, свідчить про потребу позивача у сторонній допомозі.

У судовому засіданні, будучи допитаним у якості свідка позивач повідомив, що укладаючи з відповідачем оспорюваний договір квартири, він хотів, щоб відповідачка доглядала його, внаслідок чого після його смерті його квартири залишиться відповідачці, не розумів, що дарує своє єдине житло, з якого в будь-який момент його можуть вигнати. При цьому, після укладання договору відповідачка стала приходити до нього рідше, внаслідок чого він звернувся до центру надання соціальних послуг за допомогою та дізнався що уклав договір дарування.

В судовому засіданні апеляційного суду відповідачка пояснила, що дійсно вона доглядала позивача, відвідує його і на даний час. Вважає, що до предявлення позову позивача спонукали працівники центру надання соціальних послуг. Також пояснила, що позивач наполягав на задоволені позову.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду законне і обґрунтоване, постановлено з дотриманням вимог матеріального в процесуального права і підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 06 березня 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді А.І. Овсяннікова

ОСОБА_4