Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа №338/431/15-ц

провадження № 61-7037св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача -

відповідач - Раковецька сільська рада Богородчанського району Івано-Франківської області,

відповідач - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 3 червня 2016 року в складі судді Битківського Л. М., та на ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 вересня 2016 року в складі головуючого судді Мелінишина Г. П., суддів: Ковалюка Я. Ю., Меленко О. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Раковецької сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 12 вересня 2000 року № 43 «Про визнання права власності за ОСОБА_7», свідоцтва про право власності на будинок, виданого 11 жовтня 2000 року Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації на ім'я ОСОБА_7, свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 від ІНФОРМАЦІЯ_2, виданого на ім'я ОСОБА_6, та договору купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1,укладеного ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 на будинок.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом 12 березня 1980 року вона є власницею Ѕ частини будинку площею 35 кв. м., що розташований у с. Раковець Богородчанського району Івано-Франківської області, який належав її бабці ОСОБА_8

Зазначала, що у 2014 році вона дізналась, що рішенням Раковецької сільської радиБогородчанського району Івано-Франківської області від 12 вересня 2000 року за її батьком - ОСОБА_7 визнано право власності на весь будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 її матері - ОСОБА_6 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька.

11 березня 2009 року ОСОБА_6 та ОСОБА_5 В уклади договір купівлі-продажу спірного будинку.

Посилаючись на те, що всі зазначені правочини порушують її право власності на Ѕ частину спірного будинку, просила про задоволення позову.

У лютому 2016 року ОСОБА_9 звернулась до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я ОСОБА_10 на Ѕ частину будинку площею 35 кв. м., що розташований у с. Раковець Богородчанського району Івано-Франківської області. Зазначала, що внаслідок розподілу єдиного двору на два господарства ОСОБА_8 після смерті ОСОБА_11, у 1971 році, залишилася головою та єдиним членом колгоспного двору, який складався з Ѕ частини житлового будинку та Ѕ частини стайні та стодолів. ОСОБА_10 у 1978 році була зареєстрована у господарство баби і також стала членом колгоспного двору, а відтак внаслідок смерті останньої спадщина в силу статті 563 ЦК Української РСР не відкривалась.

Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 3 червня 2016 року в задоволенні позовів ОСОБА_10 та ОСОБА_9 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_10, районний суд, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що вона пропустила строк звернення до суду із позовом, оскільки не могла не знати про оформлення права власності за батьком, а у подальшому за матір'ю на спірний будинок.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, районний суд виходив із відсутності порушень чинного законодавства під час набуття ОСОБА_10 права власності за заповітом на частину будинку.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 вересня 2016 року рішення районного суду залишено без змін.

У жовтні 2016 року ОСОБА_10 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення судів попередніх судових інстанцій в частині відмови їй у задоволенні позову та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення судів попередніх судових інстанцій не оскаржується.

Касаційна скарга мотивована тим, що в судових рішеннях не вказано, на підставі яких доказів встановлено, що позивач знала або повинна була знати про прийняття оскаржуваного рішення сільської ради та про відчуження її частини спірного будинку. Крім того, застосовуючи позовну давність, суди не з'ясували та не зазначили у своїх рішеннях, чи порушуються права та законні інтереси позивача, за захистом яких вона звернулася.

6 жовтня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в даній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

6 лютого 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Предметом касаційного розгляду є судові рішення в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_10 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Раковецької сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 12 вересня 2000 року № 43 «Про визнання права власності за ОСОБА_7», свідоцтва про право власності на будинок, виданого 11 жовтня 2000 року Івано-Франківським бюро технічної інвентаризації на ім'я ОСОБА_7, свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_7 від ІНФОРМАЦІЯ_2, виданого на ім'я ОСОБА_6, та договором купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1, укладеного ОСОБА_6 та ОСОБА_5 та скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 на будинок.

В решті частині судові рішення не оскаржені, тому касаційною інстанцією не переглядаються.

Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 березня 1980 року ОСОБА_10 є власницею Ѕ частини жилого дерев'яного будинку площею 35 кв. м, який розташований на земельній ділянці колгоспу «Верховина» Богородчанського району с. Раковець Івано-Франківської області.

Рішенням Богородчанської районної ради народних депутатів від 20 липня 1983 року батьку позивача − ОСОБА_7 надано дозвіл на перебудову індивідуального жилого будинку в с. Раковець Богородчанського району Івано-Франківської області.

Рішенням виконавчого комітету Раковецької сільської ради народних депутатів Боргородчанського району Івано-Франківської області від 12 вересня 2000 року № 43 визнано право власності за ОСОБА_7 на будинок АДРЕСА_2

На підставі цього рішення 11 жовтня 2000 року ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на зазначений будинок.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер.

Рішенням Раковецької сільської ради Богородчанського району Івано-Франківської області від 11 липня 2006 року змінено адресу будинку в с. Раковець Богородчанського району Івано-Франківської області на АДРЕСА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 мати позивача - ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на будинок АДРЕСА_2

11 березня 2009 року ОСОБА_6 та її онука ОСОБА_5 уклали договір купівлі-продажу-продажу будинку АДРЕСА_4

26 березня 2015 року ОСОБА_6 померла.

ОСОБА_10 звернулася до суду із позовом про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Раковецької сільської ради народних депутатів Богородчанського району Івано-Франківської області від 12 вересня 2000 року № 43, свідоцтва про право власності на будинок, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу будинку та скасування державної реєстрації права власності.

В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_10 посилалась на те, що оспорюваними державними актами та вчиненим на підставі цих актів правочином порушуються її права як власника частини спірного будинку.

Відповідно до статей 71, 76, 80 ЦК Української РСР (в редакції чинної на час виникнення спірних правовідносин) статей 257, 261 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, в редакції, чинної на час розгляду справи) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 256 ЦК України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частина перша статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Отже позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Суди першої та апеляційної інстанцій, установивши, що у 1981 році позивач уклала шлюб з ОСОБА_12 та переїхала до чоловіка, який проживав також у с. Раковець; зі своїми батьками, братом та сестрою стосунки підтримувала, була обізнана про перебудову будинку, в тому числі і її частини, дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач мала об'єктивну можливість знати про оформлення права власності за її батьком, а у подальшому і за матір'ю на будинок в цілому. Будь-яких переконливих доказів на підтвердження поважності причин пропуску позовної давності позивач не надала, встановлених судом обставин не спростувала.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки вони висновків суду не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 3 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 8 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_10 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету сільської ради, свідоцтва про право власності на будинок, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу будинку та скасування державної реєстрації права власності на будинок залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат