Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Єдиний унікальний № 336/2651/17 Головуючий у 1 інстанції: Наумов О.О.
провадження № 22-ц/778/1535/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року м. Запоріжжя

Апеляційний суд Запорізької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

при секретарі: Ващенко З.С.

за участі:

позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 в особі адвоката - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу в Запорізькій області Пудлик Інна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017р. ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу в Запорізькій області Пудлик Інна Миколаївна, про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві власності належала 2- кімнатна квартира № АДРЕСА_1. У вказаній квартирі вона мешкала разом з сином ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 Смерть сина для неї була тяжкою втратою, так як напередодні помер її чоловік, всі ці втрати відобразились на стані її здоров'я. Після смерті чоловіка, який помер в ІНФОРМАЦІЯ_3 і сина, який помер в ІНФОРМАЦІЯ_2 вона залишившись без сторонньої допомоги ( матеріальної та моральної), тому знаходилась в тяжкому психологічному стані, у неї погіршився стан здоров'я, у зв'язку з чим у квітні 2016р. вона знаходилась на стаціонарному лікуванні з діагнозом: ішемічний інсульт, цукровий діабет 2 типу, гіпертонічна хвороба. Пенсійний вік, мінімальний розмір пенсії, інвалідність 2 групи, втрати близьких їй людей негативно вплинули на стан її здоров'я та моральний стан, внаслідок чого після виписки з лікарні 26.04.2016р., розуміючи безвихідність своєї ситуація з огляду на утрудненість в самостійному пересуванні, придбанні ліків, продуктів харчування, у неї як одинокої людини виникла гостра потреба у спілкуванні, потреба сторонньої допомоги, турботи та уваги.

Після смерті її сина ОСОБА_7 відповідачка ОСОБА_4, яка є її онукою та постійно мешкала в квартирі АДРЕСА_5, періодично, по 1-2 місяці, мешкала у її квартирі. Після її виписки з лікарні 26.04.2016р. відповідачка запропонувала їй свою допомогу по догляду за нею за умови переоформлення квартири на її ім'я за договором купівлі-продажу. Не розуміючи різниці між договорами купівлі-продажу, дарування чи договором довічного утримання, під впливом тяжких для неї життєвих обставин, зосередившись на своїй потребі у постійному догляді і не знайшовши іншого виходу із склавшоїся ситуації, вона змушена була погодитися на пропозиції відповідачки.

31.05.2016р. між нею та відповідачкою був укладений договір купівлі-продажу належної їй квартири АДРЕСА_1, в п. 2.1 якого вказано, що до укладення договору вона отримала від відповідачки готівкою 129 871 грн., що не відповідало дійсності. Оскільки у відповідачки ніколи таких грошей не було, то вказану суму від неї вона не вимагала та не отримувала, так як сподівалась на її обіцянки замість цих грошей отримати родинні відносини, належний догляд, матеріальну допомогу, оплату за квартиру та інші комунальні послуги.

Однак після продажу квартири відповідачка різко змінила шанобливе відношення до неї, стала грубою та конфліктною. У червні 2016р. відповідачка без її відома забрала документи на квартиру та деякі належні їй речі, які для неї мали конкретну цінність, а також її паспорт. У зв'язку з цим, залишившись без паспорта, вона була вимушена звернутися до поліції із заявою про крадіжку. За даним фактом порушено кримінальне провадження. Після скоєного відповідачка у квартирі більше не з'являлась, обіцяний догляд не здійснює.

До теперішнього часу вона одна проживає в спірній квартирі, ніякої допомоги від відповідачки не отримує, інформації про останню не має. Вимушена самостійно оплачувати за квартиру, та не має можливості оформити субсидію, не будучи власником квартири, так як формально єдине наявне в неї житло зареєстровано за відповідачем. Станом на 30.03.2017р. заборгованість по квартирі становить 8000 грн., що є для неї непомірною сумою, яку вона не має можливості погасити з урахуванням своєї мінімальної пенсії.

Внаслідок укладання договору купівлі-продажу на умовах відповідачки, вона фактично залишилась без власного житла та не може за рахунок розпорядження квартирою забезпечити собі сторонній догляд, придбання ліків та продуктів, мати нормальне існування. Відповідачка періодично лякає її виселенням, у зв'язку з чим, вона постійно знаходиться в пригніченому психологічному стані. Таким чином, вона вимушена була укласти вказаний договір купівлі-продажу квартири на умовах відповідачки під впливом тяжких для неї обставин, що сформували її волю на вчинення правочину.

Посилаючись на вказані обставини, просила визнати договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 від 31.05.2016р., укладений між нею та ОСОБА_4, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М., за реєстраційним номером 1577 недійсним; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру № АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та відновити реєстрацію права власності на цю квартиру за собою відповідно до довідки ЖБК «Будівник-9» від 20.05.1992р. за № 150, зареєстрованої в ТОВ « Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 31.08.1992р. в реєстраційній книзі № 228 за номерним записом 36083.

26 вересня 2017р. Шевченківським районним судом м. Запоріжжя по справі було винесено заочне рішення, яким позовні вимоги задоволені в повному обсязі ( а.с. 67-70).

Представником відповідачки 04.10.2017р. надана заява про перегляд заочного рішен-

ня. 02 листопада 2017р. Шевченківський районний суд м. Запоріжжя, розглянувши заяву відповідача, постановив ухвалу про скасування заочного рішення та призначення розгляду справи в загальному порядку (а.с. 98).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2018 року позов задоволено повністю.

Визнано договір купівлі-продажу квартири № АДРЕСА_1 від 31.05.2016р. укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М., за реєстраційним номером 1577 - недійсним.

Відмінено державну реєстрацію права власності на квартиру № АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, проведену відповідно договору купівлі-продажу від 31.05.2016р., зареєстрованого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М., за реєстраційним номером 1577.

Відновлено реєстрацію права власності на квартиру № АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 відповідно до довідки ЖБК «Будівник-9» від 20.05.1992р. за № 150, зареєстрованої в ТОВ « Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» 31.08.1992р. в реєстраційній книзі № 228 за номерним записом 36083.

Стягнуто з ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_5, судовий збір у сумі 640,00 грн. в дохід держави.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_4 в особі адвоката ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його необгрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, пояснення позивача ОСОБА_3, яка просила залишити рішення суду без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належала 2-кімнатна квартира № АДРЕСА_1, за яку вона сплатила повністю пайовий внесок у ЖБК «Будівник-9», набувши квартиру у власність, про що відбулась її реєстрація в ТОВ «ЗМБТІ» 31.08.1992р. в реєстровій книзі за № 36083.

Позивач зареєстрована в спірній квартирі з 16.04.1980р. ( а.с. 18) та продовжує проживати за зазначеною адресою, що підтверджується довідкою виданою ЖБК «Будівельник-9» від 19.08.2016р. № 40 ( а.с. 21).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8 - чоловік позивачки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 ( а.с. 23), а ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_7 - син позивачки, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 ( а.с. 11).

Позивач відповідно до довідки МСЕК серії АД № 004529 від 04.11.2004р. є інвалідом 2 групи ( а.с. 24) та пенсіонером за віком, яка має вік 79 років, та отримує мінімальний розмір пенсії ( а.с. 22).

Згідно з виписним епікризом з історії хвороби № 1234, позивач знаходилась на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділені 2-ї міської лікарні з 13.04.2016р. по 25.04.2016р. з діагнозом: ішемічний інсульт в мосту головного мозку, в ВББ, правосторонній гемипарез. Дисциркулярна енцефалопатія ІІІ сочетанного ґенеза з множинними кистозно-глиозними змінами в обох гемисферах головного мозку, вестибуло-атактичний, церебрастентичний синдром, УКН. Церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Сахарний діабет ІІ типу ( а.с. 12, 16).

31.05.2016р. ОСОБА_3 уклала з відповідачкою ОСОБА_4 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який зареєстрований приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Пудлик І.М., реєстраційний номер 1577 (а.с. 6-10).

Відповідно до п.п. 1.1, 2.1 даного договору позивач ОСОБА_3 передала у власність відповідачу ОСОБА_4 спірну квартиру, а остання прийняла її і сплатила за неї визначену сторонами грошову суму у розмірі 129 871 грн. ( а.с. 6-10).

Пунктом 3.2 зазначеного договору передбачено, що продавець зобов'язана в день нотаріального посвідчення договору передати відчужувану квартиру покупцю, передати ключі від квартири та технічну документацію.

Як вбачається з матеріалів справи, пояснень сторін, свідка ОСОБА_9, позивач продовжує проживати в спірній квартирі, а відповідач мешкає за іншою адресою.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на квартиру № АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 31.05.2016р. ( а.с. 63-64).

Судом з»ясовано, що предмет договору купівлі-продажу - квартира № АДРЕСА_1, не був переданий позивачем в користування відповідачу. Позивач продовжує проживати та користуватися спірною квартирою, відповідач зареєструвавши право власності на зазначену квартиру, в квартирі не проживає, не зареєстрована. Доказів про сплату комунальних платежів та утримання будинку, суду не надала.

Судом в ході розгляду справи встановлено, що позивач є особою похилого віку. На час укладання оспорюваного правочину їй було 77 років. Договір було укладено через місяць після її тяжкої хвороби та виписки зі стаціонару. Вона в 2010р. втратила чоловіка, а в 2015 р. - сина. Спірне житло є її єдиним місцем проживання, в якому вона проживає з квітня 1980р., іншого місця проживання в разі відчуження житла не має. Матеріальне становище позивача, яка є пенсіонером та інвалідом 2 групи, можна визнати скрутним. Вона потребує стороннього догляду, матеріальної та моральної підтримки. Всі ці обставини суд вважав дійсно тяжкими для позивача, за відсутності яких вона взагалі не укладала би такий договір, який укладено на вкрай невигідних для неї умовах.

Врахувавши всі ці обставини по справі, вік позивача, стан її здоров'я, надані докази, суд вважав, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач наголошує на тому, що за поясненнями нотаріуса Пудлик І.М. вбачається, що позивача було попередньо ознайомлено з проектом договору до його підписання, а також з наслідками договору купівлі-продажу, та ОСОБА_3 свідомо погодилась на його укладення. Підтвердила, що розрахунки з нею були проведені до підписання договору. Також вважає, що позивач не довела, а суд безпідставно вважав доведеними вкрай невигідні умови договору.

З цього приводу апеляційний суд вважає наступне.

У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" судам роз'яснено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо

його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233 ЦК), характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Згідно з ч. 1 ст. 233 ЦК такий правочин може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був його ініціатором.

За змістом ст. 233 ЦК для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох підстав: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Отже, правочини, вчинені під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах мають ваду волі, оскільки їх формування здійснюється за таких обставин, за яких практично виключається нормальне формування волі, що змушує особу вчинити правочин на невигідних для себе умовах.

Для того щоб правочин було визнано недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК, позивачу в сукупності необхідно довести наступні обставини: 1) наявність у нього тяжких обставин: хвороба, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини; 2) правочин повинен бути вчинений саме для усунення та/або зменшення тяжких обставин; 3) правочин повинен бути вчинений ним добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки; 4) він має усвідомлювати свої дії, але вимушений це зробити через тяжкі обставини.

Крім того, необхідним критерієм для визнання правочину недійсним з передбачених вище підстав, є доведення в судовому засіданні нерозривного причинно-наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, тобто основний акцент необхідно зробити на об'єктивній та суб'єктивній стороні.

У цій справі встановлено всі критерії, які законодавець визначає необхідними для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 233 ЦК України.

Так, суд за наявними матеріалами справи встановив, що позивач укладала оспорюваний договір у віці 77 років, хворіючи на тяжкі хвороби: ішемічний інсульт головного мозку, ВББ, правосторонній геміпарез, дисциркуляторна енцефалопатія, ІІІ сочетанного ґенезу з множинними кістозно-глиозними змінами в обох гемисферах головного мозку, вестибуло-атактичний синдром, церебрастентичний синдром, УКН, церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба ІІІ ст.., сахарний діабет ІІ типу; тільки виписавшись з неврологічного відділення лікарні, перебуваючи у пригніченому стані з приводу втрати двох близьких людей: смерті чоловіка у 2010р. та смерті сина у 2015р; маючи інвалідність 2 групи у зв»язку з чим потребує сторонньої допомоги, та маючи мінімальний розмір пенсії.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_3 з»явилась у супроводі сторон-

ньої особи, оскільки ледве пересувається лише за допомогою ходунків, тобто забезпечити себе належним чином позивач не може, зокрема, безперешкодно та самостійно сходити в аптеку, у магазин, до лікарні тощо.

Позивач пояснювала, що через самотність та неспроможність забезпечити себе самостійно, неможливості існування без сторонньої допомоги, а також для забезпечення себе хорошими теплими родинними стосунками в ситуації, коли вона втратила всіх близьких родичів ( сина та чоловіка), вона погодилась на пропозицію онуки укласти договір купівлі-продажу належної їй квартири. Та тільки такий пригнічений та безпорадний стан спонукали її укласти договір про відчуження квартири, яка є її єдиним житлом, та у випадку її виселення, чим стала погрожувати відповідач через деякий час, вона може опинитися на вулиці.

Відповідач ОСОБА_4 жодного разу до судових засідань не з»являлась, приймаючи участь у справі через адвоката ОСОБА_5, тобто дійсну ситуацію, яка сталась між нею та бабусею, особисто не висвітлювала. Судові повістки за місцем своєї реєстрації не отримувала, не надаючи адреси фактичного місця мешкання.

Отже, наявність тяжких обставин у позивача була достеменно встановлена судом, та правочин вчинявся саме для їх усунення, оскільки позивач в такий спосіб намагалась здобути нові теплі родинні відносини з боку онуки замість втрачених через смерть чоловіка та сина, а також допомогу на старість у своєму безпорадному стані. Тобто її воля сформована була саме тяжкими обставинами, у яких вона опинилась, та спрямована була на здобуття прихильності онуки у спосіб відчуження на її користь квартири, яка була її єдиним житлом. Відтак, очевидно, що вона не розраховувала на своє виселення в такому безпорадному стані, та не могла бажати таких наслідків, що і доводить факт формування її волі через тяжкий стан саме на забезпечення собі в такий спосіб сім»ї з онукою, на проживання з якою вона і розраховувала.

Те, що нотаріус Пудлик І.М. все ретельно роз»яснила позивачу перед укладенням договору, ніким у справі не заперечується та не спростовується, та доводиться змістом договору, у якому про це мається особистий запис позивача, але нотаріусу не було відомо про тяжкі обставини у житті продавця ОСОБА_3, які і вмотивували останню продати свою квартиру онуці.

Пояснення нотаріуса наразі і доводять, що ОСОБА_3 вчиняла правочин добровільно, усвідомлювала свої дії, але вимушена була це зробити через тяжкі обставини.

А сам же по собі продаж єдиного жила у 77 років та у безпорадному стані, коли продавець ризикує опинитись без місця мешкання, і свідчить про вкрай невигідні умови такого правочину, не зважаючи на те, що він відноситься до категорії відплатних.

Очевидно, що якби не її безпорадний стан, позивач не вчиняла би такий правочин взагалі.

Зважаючи на всі встановлені обставини у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення апеляційної скарги не мається, тому у відповідності до положень ст. 375 ЦПК України вона підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 в особі адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 січня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 21 травня 2018р.

Головуючий:

Судді: