Постанова

Іменем України

14 березня 2018 року

м. Київ

справа № 296/1270/12-ц

провадження № 61-5058 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.,

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

представник позивача-відповідача - ОСОБА_5,

відповідач-позивач - ОСОБА_6,

представник відповідача-позивача - ОСОБА_7,

треті особи: Перша Житомирська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Кузьміна Леся Леонідівна, третя особа - комунальне підприємство «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації»,

представник третьої особи комунального підприємства «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації» - Данильчук Вікторія Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 2 червня 2014 року у складі судді Сингаївського О. П. та постанову апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Коломієць О. С., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2011 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, треті особи: Перша житомирська нотаріальна контора, комунальне підприємство «Житомирське міжміське бюро технічної інвентаризації», в якому просив визнати за ним право власності на 4/9 частин квартири АДРЕСА_1.

Позов мотивовано тим, що позивач після смерті ІНФОРМАЦІЯ_6 року

ОСОБА_10 успадкував за заповітом 4/9 частин вищевказаної квартири, але відповідач його право власності на частину нерухомості не визнає та не надає правовстановлюючих документів для оформленя спадкових прав в нотаріальному порядку.

У травні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, треті особи: Перша житомирська нотаріальна контора, приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу

Кузьміна Л. Л., у якому просив встановити нікчемність заповіту від 07 вересня 2006 року, складеного від імені ОСОБА_10 на користь ОСОБА_4, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Л. Л., та застосувати наслідки недійсності нікчемного заповіту, шляхом визнання за ОСОБА_6 права на отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ІНФОРМАЦІЯ_7 року ОСОБА_10 на все належне останньому майно.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_6 є співвласником квартири АДРЕСА_2. Його дядько ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 року, також був співвласником вказаної квартири. Після смерті ОСОБА_10, звернувшись до нотаріуса для оформлення спадкових прав за заповітом, позивач дізнався, що на його ім'я заповіт скасований. Новий заповіт спадкодавець склав 07 вересня 2006 року, яким усе своє майно заповів ОСОБА_4

ОСОБА_6 вважає заповіт від 07 вересня 2006 року нікчемним у зв'язку з тим, що до приватного нотаріуса звертався не ОСОБА_10, а інша особа, яка видавала себе за нього, оскільки мала при собі паспорт, що містив інші відомості, ніж дійсний паспорт ОСОБА_10, а також - довідку про присвоєння ідентифікаційного номера, яка містила інші відомості і номер, ніж справжня довідка, видана на ім'я ОСОБА_10 У тексті заповіту відсутня належна ідентифікація особи заповідача та особи, на ім'я якої вчинено заповіт. Крім того, відповідач для ОСОБА_10 був сторонньою особою.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 07 квітня 2014 року цивільні справи за вказаними вище позовними заявами об'єднано в одне провадження.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 02 червня

2014 року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 4/9 частин квартири АДРЕСА_8 в порядку спадкування за заповітом задоволено.

У задоволенні позову ОСОБА_6 про визнання заповіту нікчемним відмовлено за безпідставністю. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_6 не визнає та оспорює право власності ОСОБА_4 на спадкове майно - частину квартири АДРЕСА_3, надавати правовстановлюючі документи на спадкове майно відмовляється. Для захисту своїх прав, ОСОБА_4, звернувся до суду і 8 грудня 2010 року Корольовський районний суд м. Житомира розглянув цивільну справу

№ 2-91/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, ухваливши рішення, яким у задоволенні основного і зустрічного позовів відмовив. Підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 було те, що ним не надано суду доказів перешкод в оформлені спадщини, відповідно до вищевказаного заповіту, зокрема відмови нотаріальної контори в оформленні спадщини за заповітом ОСОБА_10 від 07 вересня 2006 року на квартиру АДРЕСА_9

У ході розгляду справи № 2-91/10 судами було встановлено, що вказаний заповіт укладено відповідно до діючого законодавства та волевиявлення ОСОБА_10, що підтверджувалось висновком почеркознавчої експертизи від 19 липня 2010 року НДЕКЦ при УМВС України в Житомирській області, згідно якої підпис на заповіті від 07 вересня 2006 року від імені ОСОБА_10, був виконаний ОСОБА_10, а також висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 жовтня 2009 року Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1, згідно якого ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладання заповіту 07 вересня 2006 року усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Незначні технічні помилки в оформленні заповіту, на які посилався у позові ОСОБА_6, не впливають на волевиявлення

ОСОБА_11 щодо розпорядження своїм майном.

Обставини, встановлені вказаним судовим рішенням у наведеній вище справі суд першої інстанції вважав преюдиційними для вирішення даного спору та відмовив у задоволенні позову ОСОБА_12 з тих підстав, що ним не було надано нових допустимих та належних доказів на підтвердження заявлених вимог.

При цьому, суд першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_4, оскільки ОСОБА_6 не визнає його право власності в порядку спадкування за заповітом на частину спірної квартири, а 21 жовтня 2011 року Перша житомирська державна нотаріальна контора відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_10, у зв'язку з тим, що ОСОБА_6 не надав правовстановлюючі документи на квартиру.

Постановою апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та розподілу судових витрат скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції розглянув позов ОСОБА_4 та визнав за ним право власності на

4/9 частин у квартирі АДРЕСА_4 без залучення до участі ОСОБА_13, прийнявши судове рішення про її права, оскільки вона вважається такою, що прийняла спадщину, яка відкрилася у зв'язку зі смертю ОСОБА_14, до неї за заповітом перейши усі права, що належали матері на момент відкриття спадщини, тобто і право на обов'язкову частку у спадщині, до якої входить частина квартири АДРЕСА_5, яка відповідає розміру обов'язкової частки ОСОБА_14 у цьому нерухомому майні. Це право не припинилося внаслідок смерті ОСОБА_14, оскільки нерозривно не пов'язано з особою спадкодавця, а відтак увійшло до складу спадщини.

За таких обставин, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_10 та постановив у цій частині нове рішення, яким відмовив ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції залишив без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6, оскільки останнім не надано належних, допустимих та достовірних доказів того, що ОСОБА_10 не мав права складати заповіт. Заповіт складений у письмовій формі, зазначено місце та час його складення, дата народження заповідача та місце його народження. Особа ОСОБА_10 була встановлена приватним нотаріусом за останнім паспортом, який на час вчинення нотаріальної дії був чинним. Написання ОСОБА_10 по-батькові (без апострофу чи з ним, без м'якого знаку чи з ним), а також написання назви села, у якому народився

ОСОБА_10, пов'язано із некоректним перекладом із російської на українську мову.

Питання щодо підписання ОСОБА_10 заповіту від 07 вересня 2006 року було предметом доказування та дослідження у іншій цивільній справі

№2-91/10 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним, рішення у якій набрало законної сили.

ОСОБА_6 брав участь у справі №2-91/10, судовим рішенням

від 08 грудня 2010 року в якій було встановлено, що заповіт від 07 вересня 2006 року був укладений відповідно до діючого законодавства та волевиявлення ОСОБА_10, що підтверджувалось висновком почеркознавчої експертизи від 19 липня 2010 року №1/678 НДЕКЦ при УМВС України в Житомирській області, згідно якої підпис на заповіті від 07 вересня 2006 року від імені ОСОБА_10, був виконаний ОСОБА_10 Особа ОСОБА_10 встановлювалася за паспортом, а не за довідкою податкового органу про присвоєння ідентифікаційного номера. У тексті заповіту

від 07 вересня 2006 року нотаріус ідентифікаційний номер зазначила, а тому належними та допустимими доказами доведено, що приватним нотаріусом вимоги пункту 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5, дотримано.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду,

ОСОБА_6 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні заявленого ним позову про встановлення нікчемності заповіту з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що вирішуючи позов ОСОБА_6, суд першої інстанції не викликав його з представником у судове засідання, не з`ясував обставини справи та не оцінив докази, які позивач подав в обгрунтування позову та мав право подати в ході розгляду справи. ОСОБА_6 вважає, що судом першої інстанції безпідставно об`єднано в одне провадження цивільні справи за його позовом та за позовом

ОСОБА_4

У касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на те, що зі змісту заповіту від 07 вересня 2006 року, складеного на ім'я ОСОБА_4, в тексті заповіту відсутня належна ідентифікація особи заповідача та ідентифікація особи, на ім'я якої вчинено заповіт, відповідно до вимог Інструкції. ОСОБА_6 заперечує факт, що заповіт від 07 вересня 2006 року, посвідчений від імені ОСОБА_10 на ім'я ОСОБА_4, є підставою для передання усього майна, належного його дядькові ОСОБА_10 на день його смерті, саме особі, яка звернулася до органів нотаріату з вимогою видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_10 - ОСОБА_4, тому що в заповіті такі ідентифікуючі відомості про спадкоємця відсутні. В заповіті від 07 вересня 2006 року на ім'я ОСОБА_4 відсутня належна інформація щодо ідентифікації особи заповідача ОСОБА_10, саме як дядька позивача ОСОБА_15, по-батькові якого в його свідоцтві про народження записано без апострофа чи м'якого знака.

ОСОБА_6 вважає, що висновок суду апеляційної інстанції про некоректність перекладу і допустимість таких невідповідностей в персональних даних заповідача, при обставинах переходу нерухомого майна абсолютно сторонній особі стосовно його дядька, є неправильним.

Зазначення нотаріусом ідентифікаційного номера особи, яка до неї звернулася 07 вересня 2006 року за посвідченням заповіту, № НОМЕР_1 від 20 жовтня 2004 року, в той час коли ОСОБА_10 мав інший ідентифікаційний номер НОМЕР_2 від 23 серпня 1997 року свідчить, що нотаріусом було прийнято неналежні документи, які підтверджують особу заповідача.

Згідно доводів касаційної скарги ОСОБА_6 норми Цивільного кодексу УРСР застосуванню не підлягали, тому що спірні правовідносини підлягають врегулюванню нормами ЦК України, оскільки спадщина відкрилась після

01 січня 2004 року, а тому рішення суду першої інстанції від 02 червня

2014 року постановлено з порушення норм матеріального закону.

За доводами касаційної скарги, суд першої інстанції позбавив позивача можливості отримати інформацію про час та місце розгляду справи після об'єднання двох справ в одне провадження та фактично створив умови для неподання ним додаткових доказів та доводів на підтвердження вимог і спростування вимог ОСОБА_4

Суд першої інстанції не врахував, що згідно норми статті 1257 ЦК України, заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. При вирішенні питання про визнання заповіту нікчемним, необхідно виходити з того, що якщо в заповіті є помилки або неточності, які суперечать правилам вчинення правочину чи формі правочину, то такий заповіт може бути визнаний нікчемним. Розбіжності у назві місця народження заповідача, які зазначені у заповіті та у його паспорті, можуть свідчити про складення заповіту з порушенням письмової форми і правил посвідчення.

Також у касаційній скарзі ОСОБА_6 посилається на незаконність ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 07 листопада

2014 року про задоволення заяви ОСОБА_5 про скасування заходів забезпечення позову, оскільки в судове засідання на розгляд цієї заяви ОСОБА_6 не викликалось. Суд першої інстанції, незважаючи на той факт, що ОСОБА_6 не повідомлявся про розгляд питання щодо скасування заходів забезпечення позову, а заяву про скасування заходів забезпечення позову подано неповноважним представником і її ніхто не підтримував 07 листопада 2014 року, в порушення вимог процесуального закону скасовував заходи забезпечення позову, вжиті за заявою

ОСОБА_6

В частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 про визнання права власності на частину квартири рішення апеляційного суду сторонами не оскаржується, тому не переглядається судом касаційної інстанції у цій частині в касаційному порядку на предмет законності і обгрунтованості.

ОСОБА_4 та інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 03 лютого 1995 року квартира АДРЕСА_6 в

м. Житомирі була приватизована у рівних частках ОСОБА_16, ОСОБА_17 та ОСОБА_6.

Приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Кузьміною Лесею Леонідівною 07 вересня 2006 року посвідчений заповіт, за умовами якого ОСОБА_10, ідентифікаційнй номер НОМЕР_1, який народився ІНФОРМАЦІЯ_8 року в с. Олішівка Брянської області Росії та проживає в АДРЕСА_11, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде йому належати на день смерті та на що він буде мати право, заповів ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. У заповіті, зокрема вказано, що він складений і посвідчений у двох примірниках, один з яких, викладений на спеціальному нотаріальному бланку, призначений для заповідача, а інший - для зберігання у справах приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Кузьміної Л. Л. (АДРЕСА_12), для подальшої передачі в державний нотаріальний архів. При посвідченні заповіту нотаріусом вказано, що особу заповідача нею встановлено. Заповіт зареєстровано в реєстрі за №1849.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року ОСОБА_10 помер.

У встановлений законом термін ОСОБА_4 та ОСОБА_6 подали заяви до Першої житомирської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

Спадковим майном є частина квартири АДРЕСА_7 в

м. Житомирі.

ОСОБА_6 право власності ОСОБА_4 на вищевказане спадкове майно не визнає та оспорює, посилаючись на нікчемність заповіту

від 07 вересня 2006 року.

Відповідно до статті 1233 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповіт є одностороннім правочином, оскільки залежить виключно від волі заповідача. Заповіт лише спрямовується на виникнення у спадкоємця прав та обов'язків, але до моменту смерті не створює їх у нього. Розпорядження, яке міститься у заповіті, набирає чинності лише у разі смерті заповідача.

Статтею 1247 ЦК України встановлено загальні вимоги до форми заповіту, за якими заповіт повинен складатися у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення, має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу). Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (частина друга статті 1257 ЦК України).

Питання щодо підписання ОСОБА_10 заповіту від 07 вересня 2006 року було предметом доказування та дослідження у іншій цивільній справі

за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Так, рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 грудня

2010 року, яке набрало законної сили, позов ОСОБА_4 до

ОСОБА_6 про визнання права власності на частину квартири та зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним залишено без задоволення.

Підставою для відмови у задоволенні позову ОСОБА_4 стало те, що ним не було надано доказів (відмови нотаріуса в оформленні спадщини за заповітом ОСОБА_10 від 07 вересня 2006 року на квартиру

АДРЕСА_13) перешкод в оформлені спадщини, відповідно до вищевказаного заповіту.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 8 грудня

2010 року встановлено, що спірний заповіт був укладений відповідно до діючого законодавства та волевиявлення ОСОБА_10, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи від 19 липня 2010 року, згідно якої підпис на заповіті від 07 вересня 2006 року від імені ОСОБА_10, був виконаний ОСОБА_10, а також висновком посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 жовтня 2009 року Житомирської обласної психіатричної лікарні № 1, згідно якого ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладання заповіту 07 вересня 2006 року усвідомлював значення своїх дій та керував ними. Незначні технічні помилки в оформленні заповіту, на які посилається у своєму позові ОСОБА_6, не впливають на волевиявлення ОСОБА_11 щодо розпорядження своїм майном.

Вирішуючи спір за позовом ОСОБА_18, суди правильно виходили з того, що заповіт ОСОБА_10 складений у письмовій формі, із зазначенням місця його складання - АДРЕСА_14

07 вересня 2006 року, дати народження заповідача - ІНФОРМАЦІЯ_8 року, місце народження заповідача - с. Олішівка Брянської області Росії, та підписаний особисто заповідачем, що підтверджується судовим рішенням, яке набрало законної сили та висновком почеркознавчої експертизи від 19 липня

2010 року.

Особу заповідача встановлено за паспортом із зазначенням у заповіті реєстраційного номеру облікової картки платника податків.

При цьому, перевіряючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_18, суд апеляційної інстанції в ході апеляційного розгляду справи оглянув оригінал реєстру №2 для реєстрації нотаріальних дій приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Кузьміної Л. Л. на 2006 рік, та встановив, що за номером нотаріальної дії 1849 та дати її вчинення -

07 вересня 2006 року посвідчувався заповіт. До нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії звернувся ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає в АДРЕСА_15. Особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, була встановлена за паспортом серії НОМЕР_3 який був виданий 16 жовтня 2004 року Житомирським МВС.

На запит апеляційного суду, Управління державної міграційної служби України в Житомирській області повідомило, що на ім'я ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_5 видавалися три паспорти громадянина України, а саме: паспорт серії НОМЕР_4 від 28 вересня 2002 року, паспорт серії НОМЕР_5

від 16 жовтня 2004 року. Паспорти видавалися у зв'язку із втратою. Інформація підтверджена трьома карточками форми №1, а тому сумнівів не викликала.

За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 та правильно виходив з того, що особа ОСОБА_10 була встановлена приватним нотаріусом за останнім паспортом, який на час вчинення нотаріальної дії був чинним. Паспорти, що були видані раніше, вважаються недійсними згідно з пунктом 37 щодо правил та порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженої наказом МВС України від 17 серпня 1994 року, що діяла до 18 липня 2006 року. Паспорти, що були видані раніше, мали бути погашені, як знайдені, замість яких видані нові. Паспорт, що зберігається у сейфі ОСОБА_6,

серії НОМЕР_4, який був виданий 28 вересня 2002 року, та який надавав ОСОБА_6 для огляду в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, є недійсним, а знаходження його у ОСОБА_6 підтверджує факт непростих взаємин, що склалися між ОСОБА_6 та ОСОБА_10

Крім того, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку тим обставинам, що матеріалами справи не спростовано одночасне існування двох довідок фіскальної служби про присвоєння ОСОБА_10 ідентифікаційного номера: від 23 серпня 1997 року - НОМЕР_2, яка зберігається у сейфі

ОСОБА_6, та від 20 жовтня 2004 року з ідентифікаційним номером НОМЕР_1, яка була надана приватному нотаріусу при посвідченні заповіту від 07 вересня 2006 року.

При цьому, апеляційний суд правильно виходив з того, що особа ОСОБА_10 встановлювалася за паспортом, а не за довідкою податкового органу про присвоєння ідентифікаційного номера. У тексті заповіту від 07 вересня

2006 року нотаріус ідентифікаційний номер зазначила, а тому належними та допустимими доказами доведено, що приватним нотаріусом дотримано вимог пункту 19 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року №20/5.

Також не знайшли свого підтвердження доводи ОСОБА_6 щодо помилок та неточностей у заповіті, розбіжностей у назві місця народження заповідача, які зазначені у заповіті та у його паспорті, оскільки написання ОСОБА_10 по-батькові (без апострофу чи з ним, без м'якого знаку чи з ним), а також написання назви села, у якому народився ОСОБА_10, пов'язано із некоректним перекладом із російської на українську мову та не можуть бути підставою нікчемності заповіту, оскільки особистий підпис заповідача у заповіті свідчить про його вільне волевиявлення та відповідність його волі розпорядження про призначення спадкоємцем за заповітом.

Суди обґрунтовано виходили із того, що оспорюваний заповіт складено та посвідчено з дотриманням вимог законодавства, чинного на момент його посвідчення, а позивачем не доведено належними доказами підстав нікчемності заповіту, тому на законних підставах відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_6

Призначення ОСОБА_4 спадкоємцем є правом заповідача

ОСОБА_10, визначеним частиною першою статті 1235 ЦК України. Волевиявлення заповідача було вільним і зміст заповіту щодо призначення ОСОБА_4 спадкоємцем майна відповідало його внутрішній волі, що підтверджується обставинами, встановленими у судовому рішенні у справі №2-91/10, та які є преюдиційними для вирішення даного спору.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що, аналізуючи текст оспорюваного заповіту на предмет відповідності нормам законодавства щодо його форми і порядку посвідчення, можна дійти висновку щодо наявності численних суттєвих порушень, вбачаються необґрунтованими та були предметом дослідження й оцінки судами попередніх інстанцій при вирішенні спору по суті заявлених вимог, і суди на підставі наявних у справі доказів дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав вважати заповіт нікчемним.

Обставини та докази, на які посилається позивач на підтвердження своїх доводів про нікчемність заповіту у повній мірі перевірені судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги щодо наявності правових підстав для визнання заповіту нікчемним за своїм змістом аналогічні доводам, які були предметом перевірки апеляційного суду, обґрунтовані висновки щодо яких викладено в оскаржуваній постанові.

Крім того, викладені позивачем у касаційній скарзі доводи спростовуються наведеними вище обставинами та висновками, які ґрунтуються на нормах матеріального права, зокрема щодо дотримання форми та порядку посвідчення заповіту, а також його складення особою, яка мала на це право.

Наведені в касаційній скарзі посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права є помилковими, оскільки при вирішенні спору суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, на підставі всебічно досліджених доказів у справі та достатньо повно установлених обставин справи. Так, судами не встановлено обставин, які згідно з частини першої статті 1257 ЦК Україниє підставами для визнання заповіту нікчемним, а обставини, на які посилався заявник, не є такою обставиною, яка у розумінні норм ЦК України є підставою для визнання його нікчемним.

За своїм змістом доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 про розгляд справи судом першої інстанції без його виклику і повідомлення не впливають на правильність висновків судів попередніх інстанції щодо відсутності підстав для встановлення факту нікчемності заповіту і застосування відповідних наслідків, оскільки останній у повному обсязі реалізував своє процесуальне право щодо надання пояснень та заперечень, подання доказів на підтвердження своєї позиції в ході апеляційного розгляду справи і апеляційний суд дав належну оцінку його доводам.

Посилання у касаційній скарзі на незаконність ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 07 листопада 2014 року про скасування заходів забезпечення позову відхиляються колегією суддів, оскільки в даному випадку вони не мають правового значення для вирішення питання щодо законності і обґрунтованості судових рішень, ухвалених по суті спору. Крім того, вказана ухвала скасована ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2017 року.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемності заповіту - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 2 червня 2014 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 27 грудня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_6 про застосування наслідків нікчемності заповіту залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська