Ухвала

5 березня 2018 року

м. Київ

справа № 344/3868/16-ц

провадження № 61-4193 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2017 року у складі судді Домбровської Г. В. та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 березня 2017 року у складі колегії суддів: Васильковського В. М., Горейко М. Д., Ясеновенко Л. В.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради (далі - ВК Івано-Франківської міськради), третя особа - ОСОБА_5, про скасування розпоряджень про звільнення з роботи та призначення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших виплат, відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що його призначено директором комунальної організації «Івано-Франківський міський парк культури та відпочинку ім. Т. Г. Шевченка» за трудовим контрактом строком до 4 серпня 2012 року з продовженням його дії до 4 серпня 2015 року, а в подальшому цей контракт був продовжений на невизначений строк, оскільки він фактично виконував трудові функції без заперечень роботодавця. Його трудові відносини з відповідачем були продовжені на умовах раніше укладеного контракту. Однак 29 лютого 2016 року розпорядженням міського голови його звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці та відмовою міського голови укладати контракт, хоча істотні зміни в умовах його праці відсутні, що вказує на незаконність звільнення. Посилається на те, що чинним законодавством не передбачено такої підстави звільнення працівника, як відмова власника від укладення контракту. Умови попередження про звільнення не менш ніж за 2 місяці не дотримано, так як у розпорядженні від 18 грудня 2015 року вказувалося лише на необхідність підписання контракту. У день звільнення 29 лютого 2016 року він був на лікарняному. Розпорядження про зміну дати його звільнення прийняте 23 березня 2016 року, а сама дата звільнення змінена на 21 березня 2016 року, що вказує на звільнення заднім числом. Оскільки профспілковий комітет не надав згоди на його звільнення, то неврахування судом такого рішення можливе лише у випадку його необґрунтованості. Крім того, його як керівника позбавлено премії до дня комунальника, а пов'язані з виробничими завданнями премії входять до заробітної плати і повинні виплачуватися в повному обсязі. Відповідач, позбавивши його права на працю, завдав йому моральної шкоди.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 остаточно просив визнати незаконним розпорядження міського голови Івано-Франківської міської ради від 18 грудня 2015 року № 191-1 «Про зміну істотних умов праці ОСОБА_4.», скасувати розпорядження міського голови від 29 лютого 2016 року № 25/1-с «Про звільнення з роботи ОСОБА_4.» та розпорядження від 1 березня 2016 року № 28/1-с; скасувати розпорядження від 23 березня 2016 року № 44/1-с «Про внесення змін до розпорядження міського голови від 29 лютого 2016 року № 25/1-с; визнати дискримінацією в трудових відносинах протиправні дії Р. Марцінківа (невиплата премії); стягнути премію в сумі 3 500 грн до дня комунальника; стягнути з відповідачів 4 025 грн невиплаченої премії за січень, лютий 2016 року; поновити його на роботі та скасувати запис у трудовій книжці, надавши рівноцінну посаду з оплатою, не нижче попередньої; стягнути на його користь із відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу з 21 березня 2016 року по день ухвалення рішення, середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 112 368 грн 88 коп., на відшкодування моральної шкоди - 90 тис. грн, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 7 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Виключено з мотивувальної частини рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2017 року вказівку на те, що робота позивача у період із 05 серпня 2015 року і до часу звільнення відноситься до роботи на загальних умовах безстрокового трудового договору.

В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 24 січня 2017 року залишено без змін.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане рішення апеляційного суду, яке заявник просить скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 3 жовтня

2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року до Верховного Суду передано вказану цивільну справу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною п'ятою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції призначає справу до судового розгляду за відсутності підстав, встановлених частинами третьою, четвертою цієї статті. Справа призначається до судового розгляду, якщо хоча б один суддя із складу суду дійшов такого висновку. Про призначення справи до судового розгляду постановляється ухвала, яка підписується всім складом суду.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що під час проведення попереднього розгляду справи не встановлено обставин, передбачених частинами третьою, четвертою статті 401 ЦПК України, суд вважає за необхідне призначити справу до судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Керуючись статтею 401 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ :

Справу за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа - ОСОБА_5, про скасування розпоряджень про звільнення з роботи та призначення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та інших виплат, відшкодування моральної шкоди призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик