Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 722/1169/15-ц

провадження № 61-23930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області у складі колегії суддів: Литвинюк І. М., Владичана А. І., Міцнея В. Ф., від 21 лютого 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання майна спільною сумісною власністю, поділ рухомого майна, визнання часток та стягнення грошової компенсації частки у спільній частковій власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 27 липня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 04 січня 2011 року. Від шлюбу у сторін є неповнолітня дитина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Вказувала на те, що з часу реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали у будинку батьків та здійснювали будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області, який відповідач ОСОБА_7 придбав до реєстрації шлюбу. Цей будинок був знесений відповідачем, а на його місті збудовано новий. Протягом 2005-2007 років вони облаштували будинок меблями, побутовою технікою та іншими речами домашнього вжитку.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 06 жовтня 2002 року по 27 липня 2003 року, визнати спільним майном подружжя будівельні матеріали та конструктивні елементи, які були використані в процесі будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області, меблі та техніку: пральну машину моделі «ВЕКО» вартістю 2 850 грн, двокамерний холодильник моделі «Snaige» вартістю 1 900 грн, телевізор моделі «LG» вартістю 807 грн, меблеву стінку вартістю 1900 грн, люстру вартістю 380 грн, стінку дитячу вартістю 2 375 грн, супутникову антену вартістю 427 грн, загальною вартістю 10 639 грн.

Визнати за нею право власності на 1/2 частку будівельних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані в процесі будівництва вказаного житлового будинку та стягнути з відповідача її користь 200 443 грн, як 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та конструктивних елементів.

Виділити їй в натурі пральну машину моделі «ВЕКО» вартістю 2 850 грн, двокамерний холодильник моделі «Snaige» вартістю 1900 грн та телевізор моделі «LG» вартістю 807 грн, а всього рухомого майна на загальну суму 5 557 грн.

Виділити відповідачу в натурі: меблеву стінку вартістю 1 900 грн, люстру вартістю 380 грн, стінку дитячу вартістю 2375 грн, супутникову антену вартістю 427 грн, а всього рухомого майна на загальну суму 5 082 грн. Стягнути з неї на користь відповідача 475 грн як різницю у вартості рухомого майна.

Стягнути з відповідача на її користь 1/2 частини вартості багаторічних насаджень (дерев яблунь та груші) в кількості 91 шт, які знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області, загальною вартістю 7 662,50 грн та 1/2 частини вартості врожайності багаторічних насаджень (дерев яблунь та груші) за період 2013-2015 рік загальною вартістю 22 987 грн.

Також просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати зі сплати судового збору, витрати, пов'язані з проведенням експертизи, та витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката.

Рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області у складі судді Побережної О. Д. від 17 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами був розірваний 23 грудня 2010 року, а до суду з цим позовом вона звернулась у липні 2015 року.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 09 лютого 2017 року прийнято відмову від позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та провадження у справі в цій частині закрито.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва житлового будинку, що знаходяться по АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області, у розмірі 136 405,93 грн.

Проведено поділ спільного рухомого майна подружжя.

Виділено ОСОБА_4 у власність пральну машину моделі «ВЕКО» вартістю 2 850 грн, двокамерний холодильник моделі «Snaige» вартістю 1 900 грн та телевізор моделі «LG» вартістю 807 грн, а всього майна на загальну суму 5 557 грн.

Виділено ОСОБА_5 у власність із спільної сумісної власності подружжя меблеву стінку вартістю 1 900 грн, люстру вартістю 380 грн, стінку дитячу вартістю 2 375 грн, супутникову антену вартістю 427 грн, а всього майна на загальну суму 5 082 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за різницю вартості у частках у розмірі 475 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не пропустила строк звернення до суду з цим позовом, оскільки про порушення її права на майно, придбане під час шлюбу, вона дізналась 02 вересня 2012 року після отримання копії заочного рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 червня 2012 року про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, що розташований по АДРЕСА_1 у с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області. Оскільки спірне рухоме майно придбано у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, воно підлягає поділу у рівних частках між колишнім подружжям. Також суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва житлового будинку, оскільки вказаний будинок було побудовано під час перебування сторін у шлюбі, однак він не введений в експлуатацію.

У березні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки шлюб між сторонами був розірваний 23 грудня 2010 року, а до суду з цим позовом вона звернулась у липні 2015 року, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що про порушене право позивач дізналась 02 вересня 2012 року.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У червні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 жовтня 2017 року зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 27 липня 2003 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Сокирянського районного суду Чернівецької області від 23 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 04 січня 2011 року. Сторони є батьками неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

06 листопада 2002 року ОСОБА_5 купив у ОСОБА_8 земельну ділянку, площею 0,1634 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована у с. Білоусівка Сокирянського району Чернівецької області.

06 листопада 2002 року ОСОБА_5 придбав у ОСОБА_8 житловий будинок літ. «А» глиновальковий, житловою площею 10 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області. Житловий будинок літ. «А» глиновальковий, загальною площею 15,8 кв. м та житловою площею 10 кв. м знесений та побудований новий житловий будинок.

Згідно з висновком судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи № 138 від 26 лютого 2016 року, вартість будівельних матеріалів, обладнання виробів та конструкцій, робіт, використаних в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд за адресою: АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області, становить 400 886 грн.

Під час шлюбу сторонами було придбано рухоме майно, яке на даний час перебуває у володінні відповідача та вартість якого на час розгляду справи в суді першої інстанції встановлена висновком судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи від 26 лютого 2016 року № 138, а саме: пральну машину моделі «ВЕКО» вартістю 2 850 грн, двокамерний холодильник моделі «Snaige» вартістю 1 900 грн, телевізор моделі «LG» вартістю 807 грн, меблеву стінку вартістю 1 900 грн, люстру вартістю 380 грн, стінку дитячу вартістю 2 375 грн, супутникову антену вартістю 427 грн, а всього - 10 639 грн.

Згідно з частиною першою статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України ).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Установивши, що спірне рухоме майно придбано у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно підлягає поділу між колишнім подружжям в натурі, із стягненням з позивача на користь відповідача грошової компенсації за різницю вартості у частках.

Також суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини будівельних матеріалів, виробів та конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва житлового будинку, що знаходяться по АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області, у розмірі 136 405,93 грн, з огляду на таке.

У справі, що переглядається, установлено, що під час перебування сторін у шлюбі, ними був збудований будинок по АДРЕСА_1 Сокирянського району Чернівецької області.

За правилами статті 18 Закону України «Про основи містобудування» новозбудовані об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи зі змісту частин другої та третьої статті 331 ЦК України, частини першої статті 182 ЦК України, пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04 жовтня 1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» та пункту 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, право власності на новостворене нерухоме майно виникає в особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва об'єкта нерухомості, введення його в експлуатацію, отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Отже, до прийняття об'єкта новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на цей об'єкт не виникає.

Відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Установивши, що спірний будинок не введений в експлуатацію, та з урахуванням неможливості поділу в натурі будівельних матеріалів, обладнання, конструктивних елементів, використаних в процесі будівництва спірного житлового будинку, а також того, що цим майном фактично користується відповідач, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації вартості 1/2 частини вказаних матеріалів.

Визначаючи суму грошової компенсації, суд апеляційної інстанції правильно врахував висновки судової товарознавчої, будівельно-технічної експертизи від 26 лютого 2016 року № 138, згідно з якою вартість будівельних матеріалів, обладнання виробів та конструкцій, робіт, використаних в процесі будівництва житлового будинку та господарських споруд становить 400 886 грн, а також що, у загальну вартість експертом зазначено і вартість матеріалів, обладнання та конструкції, а також роботи, які були проведені відповідачем ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу між сторонами на загальну суму 128 074,64 грн, а тому дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача користь позивача грошової компенсації у розмірі 136 405,93 грн (272 811,86 грн : 2).

Доводи касаційної скарги про те, що позивач пропустила строк звернення до суду з цим позовом є безпідставними, з огляду на таке.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом, оскільки спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, а розірвання шлюбу не тягне за собою припинення цього права. Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Оскільки позивач дізналась про порушення свого права після отримання копії заочного рішення Сокирянського районного суду Чернівецької області від 19 червня 2012 року про визнання її такою, що втратила право користування спірним будинком, а саме 02 вересня 2012 року, вона не пропустила строк звернення до суду з цим позовом.

Колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, оскільки суд правильно застосував до цих правовідносин норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 23 жовтня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 21 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк