АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/2331/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2018 року місто Київ

справа № 757/13384/15-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року, ухвалене під головуванням судді Москаленко К.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2015 року позивач звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» та ОСОБА_3 про стягнення страхового відшкодування та майнової шкоди.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 27.10.2017 року позовні вимоги, заявлені до ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» залишено без розгляду.

В липні 2017 року позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідача на його користь 93173,59 грн. матеріальної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що 07.02.2015 року близько 16 год. 40 хв. в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_1, внаслідок чого позивачу завдано матеріальну шкоду.

Винною особою у вказаному ДТП визнано водія ОСОБА_3, цивільно-правова відповідальність якого була застрахована в ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО».

Вказував, що він відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, надав усі необхідні документи з вимогою виплатити належне страхове відшкодування.

Зазначав, що ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» не виплатила йому страхове відшкодування, у зв'язку з чим він був вимушений звернутися до суб'єкта оціночної діяльності для проведення автотоварознавчого дослідження з визначення розміру матеріального збитку.

Відповідно до Звіту №38/1-15, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 93173,59 грн., яку позивач і просить суд стягнути з відповідача.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27.10.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що суд неправомірно відмовив у задоволенні позову з підстав того, що експерт, який проводив експертизу, не попереджався про кримінальну відповідальність за неправильне складання звіту та відмову від виконання покладених на нього обов'язків експерта, оскільки згідно вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» незалежною оцінкою майна вважається оцінка майна, що проведена суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання.

Зазначав, що відповідно до абз.2 ст.7 вказаного Закону проведення незалежної оцінки майна є обов'язковим у випадках, зокрема визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом. Таким чином, для визначення збитків (розміру відшкодування), заподіяних особі внаслідок пошкодження її транспортного засобу в дорожньо-транспортній пригоді (вартість втраченого/пошкодженого майна), така особа вимушена звертатися до відповідних спеціалістів.

Посилався на те, що дорожньо-транспортна пригода сталася 07.02.2015 року, а 13.02.2015 року позивач звернувся до відповідного суб'єкта оціночної діяльності для визначення розміру заподіяного збитку, що вказує на максимальну достовірність відомостей щодо переліку пошкоджень автомобіля та об'єктивність щодо розміру матеріального збитку, визначеного на момент дорожньо-транспортної пригоди.

Вказував, що відповідач ОСОБА_3 був присутній під час огляду пошкодженого транспортного засобу, мав змогу оглянути автомобіль та зафіксувати пошкодження наявні на автомобілі у самостійно обраний ним спосіб, в т.ч. за допомоги і фотографування, а також мав змогу укласти договір з іншим суб'єктом оціночної діяльності або експертом для проведення власної незалежної оцінки (експертизи) вартості заподіяного ним збитку позивачу. Разом з тим, відповідач погодився із переліком пошкоджень, зафіксованих оцінювачем ОСОБА_5 в акті огляду транспортного засобу від 13.02.2015 року без будь-яких застережень та зауважень, про що свідчить його підпис на копії акту огляду.

Зазначав, що сторона відповідача заперечувала проти розміру матеріального збитку з тих підстав, що оцінювачем нібито безпідставно було розраховано величину втрати товарної вартості автомобіля, а також застосовано коефіцієнт фізичного зносу в розмірі 0,00%, при цьому відповідач вважав, що автомобіль «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 є 2003 року випуску.

Однак, пошкоджений автомобіль позивача є 2012 року випуску, а тому виходячи з цього та у відповідності до положень методики, якою керувався оцінювач та яка в достатні мірі викладена в описовій частині звіту, оцінювачем було розраховано вартість відновлювального ремонту з урахування нульового значення коефіцієнта фізичного зносу, а також додатково включено у розмір матеріального збитку величину втрати товарної вартості автомобілем, яка в даному випадку є обов'язковою його складовою і має бути відшкодована завдавачем шкоди.

Посилався на те, що відповідачем не було наведено суду жодного аргументованого заперечення проти викладеного в Звіті №38/1-15 висновку про вартість матеріального збитку.

Вказував, що представник позивача не ігнорував клопотання експерта, надавав відповідь на них та чітко зазначав в судовому засіданні, що автомобіль позивача вже не знаходиться у тому пошкодженому стані, в якому він перебував після ДТП, а відтак реальної фізичної змоги надати на огляд експерту транспортний засіб у тому ж стані, в якому він перебував після ДТП, у позивача не було, що вказувало на можливість проведення експертизи лише за матеріалами справи, яких виявилося недостатньо не з вини позивача.

Зазначав, що жодного умисного ухилення сторони позивача від проведення експертизи не було, а суд першої інстанції безпідставно встановив, що така експертиза не була проведена з вини позивача.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 07.02.2015 року близько 16 год. 40 хв. в місті Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_3 та транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, власником якого є ОСОБА_1

В результаті ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Подільського районного суду міста Києва від 06.03.2015 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. Дана постанова набрала законної сили.

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.5 ст. 82 ЦПК України, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Як вбачається з матеріалів справи, на момент ДТП цивільна-правова відповідальність водія автомобіля «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1 була застрахована у ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8698268.

Позивач у позовній заяві зазначав, що він відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» повідомив страхову компанію про настання страхового випадку, надав усі необхідні документи з вимогою виплатити належне страхове відшкодування.

Однак, ПАТ «УСК «ГАРАНТ-АВТО» не виплатило позивачу страхове відшкодування.

Згідно звіту №38/1-15 від 15.02.2015 року, складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 93173,59 грн.

Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 ставив перед судом питання про стягнення з відповідача як винуватця ДТП завданої матеріальної шкоди у розмірі 93173,59 грн.

Відповідно до вимог статті 3 ЦПК України в редакції кодексу 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Положеннями ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини.

Згідно з ст.1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоду майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до змісту вказаних норм, підставою для покладення на особу-відповідача цивільно-правової відповідальності у вигляді обов'язку відшкодувати майнову шкоду є наявність у діях такої особи складу цивільно-правового правопорушення: вини, наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв'язку між таким діянням та завданою шкодою.

Право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права: а) шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди; б) шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування; в) шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1192 ЦК України підстав.

Потерпілий має право відмовитись від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди.

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у справі №6-954цс16 від 26.10.2016 року.

Таким чином, позивач не позбавлений права звернення до завдавача шкоди для відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що для підтвердження реальної вартості завданого позивачу матеріального збитку необхідно було провести судову експертизу, яка була заявлена представником відповідача та призначена судом, однак, не проведена з вини позивача, оскільки останній не надав матеріали, необхідні для проведення експертизи, зокрема, кольорові фотознімки пошкодженого транспортного засобу та транспортний засіб для огляду.

При цьому, суд першої інстанції посилався на те, що не може бути прийнятодо уваги долучений позивачем Звіт, як належний та допустимий доказ, оскільки, експерт, який проводив експертизу, не попереджався судом про кримінальну відповідальність за неправильне складання звіту та відмову від виконання покладених на нього обов'язків експерта.

Проте колегія суддів не погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.5 ст.3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» процедури оцінки майна встановлюються нормативно-правовими актами з оцінки майна. У випадках проведення незалежної оцінки майна складається звіт про оцінку майна. У випадках самостійного проведення оцінки майна органом державної влади або органом місцевого самоврядування складається акт оцінки майна. Вимоги до звітів про оцінку майна та актів оцінки майна встановлюються відповідно до статті 12 цього Закону.

Згідно з ст.5 зазначеного Закону, суб'єктами оціночної діяльності є: суб'єкти господарювання, зареєстровані в установленому законодавством порядку фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, а також юридичні особи незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які здійснюють господарську діяльність, у складі яких працює хоча б один оцінювач, та які отримали сертифікат суб'єкта оціночної діяльності відповідно до цього Закону.

Статтею 7 Закону передбачено, що проведення оцінки майна є обов'язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст.12 Закону встановлено, що звіт про оцінку майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання відповідно до договору. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюється печаткою та підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Відповідно до п.п. д) п.1.4 Наказу МЮУ фонду державного майна України «Про затвердження методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів» від 24.11.2003 року №142/5/2092 встановлено, що методика застосовується з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ.

Пунктом 4.3 Методики передбачено, що за результатами оцінки оцінювач складає звіт про оцінку КТЗ.

Таким чином, аналіз даної норми права дає можливим дійти до висновку про те, що належним підтвердженням розміру оціненої шкоди є звіт або акт оцінки майна, здійсненої суб'єктом оціночної діяльності.

Відповідно до ст.9 вищевказаного Закону методичне регулювання оцінки майна здійснюється у відповідних нормативно-правових актах з оцінки майна: положеннях (національних стандартах) оцінки майна (1440-2003-п, 1442-2004-п,

1655-2006-п, 1185-2007-п), що затверджуються Кабінетом Міністрів України, методиках та інших нормативно-правових актах, які розробляються з урахуванням вимог положень (національних стандартів) і затверджуються Кабінетом Міністрів України або Фондом державного майна України.

Статтею 31 вказаного Закону України визначено, що оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності зобов'язані дотримуватися під час здійснення оціночної діяльності вимог цього Закону та нормативно-правових актів з оцінки майна, забезпечувати об'єктивність оцінки майна, повідомляти замовника про неможливість проведення об'єктивної оцінки у зв'язку з виникненням обставин, які цьому перешкоджають.

Згідно з ст.32 Закону оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності несуть відповідальність за порушення вимог цього Закону в порядку, встановленому законами. Оцінювачі та суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання несуть відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, зокрема за недостовірність чи необ'єктивність оцінки майна, відповідно до умов договору та закону.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем на підтвердження завданої матеріальної шкоди, було надано Звіт №38/1-15 про вартість матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу, згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 93173,59 грн.

Вказаний звіт складений суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5, який на момент виконання Звіту №38/1-15 мав кваліфікаційне свідоцтво оцінювача НОМЕР_5 від 27.07.2013 року за напрямами оцінки майна: «Оцінка об'єктів у матеріальній формі» та спеціалізацією в межах напряму «Оцінка колісних транспортних засобів», що відповідає вимогам ст.6 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до ст.10 Закону оцінка майна проводиться на підставі договору між суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання та замовником оцінки або на підставі ухвали суду про призначення відповідної експертизи щодо оцінки майна.

Звіт №38/1-15 був проведений на підставі договору укладеного між ФОП ОСОБА_5 та ОСОБА_1

У зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів приходить до висновку, що отриманий Звіт №38/1-15 є документом, складеним відповідною особою - оцінювачем та у відповідності до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в України», Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, а тому є підставою для визначення вартості матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen»,державний номерний знак НОМЕР_2.

Посилання суду на те, що Звіт №38/1-15 від 15.02.2015 року, складений суб'єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_5 не може бути взятий до уваги як належний доказ, оскільки експерт, який проводив експертизу, не попереджався судом про кримінальну відповідальність за неправильне складання звіту та відмову від виконання покладених на нього обов'язків експерта є необгрунтованим, оскільки оцінка збитку здійснена оцінювачем, який має відповідне кваліфікаційне свідоцтво для проведення такої оцінки, замовленої на підставі договору та проведена у відповідності до вимог Закону. Суб'єкт оціночної діяльності не є експертом, а тому при проведенні оцінки не передбачено попередження суб'єкта оціночної діяльності про кримінальну відповідальність.

При цьому, представником відповідача не надано ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції доказів того, що визначена суб'єктом оціночної діяльності вартість запасних частин, які були зазначені в Акті пошкоджень є іншою ніж їх вартість, яка була зазначена у Звіті.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 був присутнім при проведенні огляду автомобіля «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2, останній погодився із переліком пошкоджень, зафіксованих оцінювачем ОСОБА_5 в акті огляду транспортного засобу від 13.02.2015 року без будь-яких застережень та зауважень, про що свідчить його підпис на копії акту огляду.

На вищезгадані обставини суд першої інстанції уваги не звернув, у зв'язку з чим зробив висновки, які не відповідають обставинам справи.

Проаналізувавши вищевикладені обставини у їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що завдані позивачу матеріальні збитки повинні бути відшкодовані виходячи зі Звіту №38/1-15 від 15.02.2015 року, згідно якого вартість матеріального збитку, заподіяного власнику транспортного засобу «Volkswagen», державний номерний знак НОМЕР_2 становить 93173,59 грн.

З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову.

Щодо висновків суду про ухилення сторони позивача від участі в експертизі, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, автомобіль позивача на час звернення з позовом до суду та призначення судом експертизи вже був відремонтований.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05.11.2015 року у даній справі було призначено судово-автотоварознавчу експертизу.

26.04.2016 року матеріали вказаної цивільної справи повернулися з КНДІСЕ з повідомленням від 19.04.2016 року №3001/16-54 про неможливість надання висновку, оскільки не надано пошкоджений автомобіль для огляду, та більш детальні кольорові фотографії пошкодженого при ДТП досліджуваного ТЗ в електронному форматі, відповідно до ст.53 ЦПК України.

У зв'язку з наданням представником відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на виконання клопотання експерта кольорових фотознімків пошкодженого автомобіля, ухвалою суду від 26.07.2016 року матеріали цивільної справи повторно було направлено до КНДІСЕ для проведення судово-автотоварознавчої експертизи.

27.12.2016 року матеріали вказаної цивільної справи повернулися з КНДІСЕ з повідомленням від 23.12.2016 року №15301/16-54 про неможливість надання висновку, оскільки не надано пошкоджений автомобіль для огляду, а наявні в матеріалах справи чорно-білі фотографії Звіту про оцінку, кольорові фотографії з місця ДТП в кількості 7-ми штук не дають об'єктивного уявлення експерту щодо характеру та ступеня пошкоджень транспортного засобу та відповідно об'єму ремонтно-відновлювальних робіт.

При цьому, матеріали справи містять пояснення представника позивача на виконання клопотання експерта №15301/16-54, в яких останній повідомляв, що автомобіль позивача вже не знаходиться у тому пошкодженому стані, в якому він перебував після ДТП, а відтак надати його на огляд для визначення розміру матеріального збитку не виявляється можливим. Крім того, вказував, що позивач не здійснював фотографування свого пошкодженого автомобіля.

Представником відповідача були надані кольорові фотознімки пошкодженого автомобіля, які містилися на CD-диску, які наявні в матеріалах справи.

З листа експерта Київського науково дослідного інституту судових експертиз вбачається, що останній просив надати письмову згоду на проведення експертизи по матеріалам справи. Разом з тим, така вказівка суду відсутня.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач звертався до суду з клопотанням про витребування у суб'єкта оціночної діяльності, який проводив оцінку, кольорових фотознімків пошкодженого автомобіля позивача.

Отже, сторона позивача не перешкоджала у проведенні експертизи, а відтак у суду першої інстанції не було підстав застосовувати наслідки ст.146 ЦПК України у редакції 2004 року.

Згідно з ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 2329 грн. 35 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 матеріальну шкоду у розмірі 93173 грн. 59 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, місце проживання: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 на користь ОСОБА_1, місце проживання: АДРЕСА_2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 судові витрати у розмірі 2329 грн. 35 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: