Справа № 369/6617/16-ц Головуючий у І інстанції Усатов Д. Д.
Провадження № 22-ц/780/677/18 Доповідач у 2 інстанції Журба С. О.
Категорія 26 15.03.2018
П О С Т А Н О ВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 березня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Журби С.О.,

суддів Лівінського С.В., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря Топольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Київської області цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - ПАТ «Банк «Київська Русь», про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, який мотивував наступним.

04 червня 2013 року між позивачем та ПАТ «Банк «Київська Русь» був укладений договір банківського рахунку №49602-29 в іноземній валюті. 13 жовтня 2014 року між ним та банком був укладений договір банківського вкладу в іноземній валюті «СУПЕР-вклад». 19 лютого 2015 року між ним та банком був укладений наступний договір банківського рахунку. Також на його ім'я банком було відкрито рахунок, на якому акумулювалися нараховані, але невиплачені відсотки за договором банківського вкладу в іноземній валюті.

13 березня 2015 року позивачем була подана заява про дострокове розірвання договору банківського вкладу в іноземній валюті від 13 жовтня 2014 року. 20 липня 2015 року позивачем до банку з копією до Національного банку України було направлено вимогу про повернення грошових коштів з вкладних (депозитних) та поточних рахунків, однак його вимога залишилася незадоволеною.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 19 березня 2015 року №190 «Про віднесення публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 березня 2015 року №61 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Київська Русь», згідно з яким з 20 березня 2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію.

Відповідно до постанови Правління НБУ від 16 липня 2015 року №460 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 липня 2015 року №138 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк «Київська Русь» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку».

Позивач зазначав, що 24 червня 2015 року ним було отримано від банку гарантовану суму відшкодування в розмірі 137411,12 гривень, однак решту коштів, які залишалися на його рахунках, банк йому не повернув.

За твердженнями позивача в руках ОСОБА_3 як власника 56,3458% акцій банку перебували повноваження щодо визначення діяльності банку, призначення осіб на управління банком, затвердження відповідної звітності, укладення правочинів від імені банку, отже виключно ОСОБА_3 міг своєю діяльністю впливати на становище банку, що в свою чергу призвело до настання неплатоспроможності банку. Таким чином, саме ОСОБА_3 повинен нести відповідальність перед позивачем за неповернення банком коштів.

На підставі викладеного позивач просив суд стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму коштів у розмірі 2 310 922,07 долари США та 80 610,07 гривень.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки наявним доказам у справі та не взято до уваги доводів, якими він обґрунтовував свою позицію. Вважає висновки суду такими, що не ґрунтуються на положеннях закону.

У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що підстави для його зміни чи скасування відсутні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що дійсно, відповідач в розумінні положень ст. 52 Закону України «Про банки і банківську діяльність» може вважатися пов'язаною з банком особою, на чому наголошував й позивач у своїх вимогах. В той же час для покладення відповідальності на пов'язану з банком особу в порядку ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність», чим позивач обґрунтовував свій позов, чинним законодавством передбачено ряд умов, наявність яких в ході розгляду справи позивачем доведена не була. Саме у зв'язку з недоведеністю позовних вимог суд першої інстанції й відмовив у задоволенні позову.

З наведеною позицією в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її виваженою та обґрунтованою. У відповідності до положень ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» пов'язана з банком особа за порушення вимог законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності несе цивільно-правову, адміністративну та кримінальну відповідальність.

Статтею 10 ЦПК України в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення, встановлено принцип змагальності в судовому процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених законом. Обов'язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. Аналогічні за своєю суттю процесуальні норми діють й на час розгляду апеляційної скарги.

Зважаючи на передбачену ст. 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» правову конструкцію та вищевказані положення процесуального законодавства, для покладення відповідальності на пов'язану особу має бути доведено настання негативного для позивача результату саме у зв'язку з вчиненням такою пов'язаною особою порушень вимог законодавства, здійснення ризикових операцій, які загрожують інтересам вкладників чи інших кредиторів банку, або доведення банку до неплатоспроможності. В той же час факт вчинення таких дій відповідачем, в результаті чого позивач був позбавлений можливості отримання власних коштів від банку (як те стверджує позивач), в ході розгляду справи доведено не було. Більш того, позивач взагалі не зазначає, у зв'язку з якими саме конкретними діями відповідача йому було завдано шкоди, обмежуючись при цьому загальними посиланнями на неналежний вплив на банк. За таких умов наявність підстав для покладення на відповідача відповідальності за віднесення Національним банком України ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних, або ж за неповернення банком коштів позивачу, в ході розгляду належним чином не доведена, що й було констатовано судом першої інстанції. Не довів позивач наявності вищезгаданих підстав й в ході перегляду справи апеляційною інстанцією, оскільки з цього приводу не було представлено жодного належного та допустимого доказу. Усі посилання позивача носять загальний характер, не містять вказівок на конкретні обставини чи вчинені відповідачем дії, які не відповідають вимогам закону чи йдуть в розріз інтересам вкладників банку, що давало б підстави для покладення на нього вищевказаної відповідальності. За таких умов висновки суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог, відтак відсутності підстав для задоволення позову колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими.

При вирішенні справи колегія суддів апеляційного суду також зважає й на той факт, що свої позовні вимоги позивач серед іншого обґрунтовував тим, що у зв'язку з неналежним впливом відповідача на діяльність ПАТ «Банк «Київська Русь» останнє було віднесене до категорії неплатоспроможних, а згодом НБУ взагалі було прийняте рішення про ліквідацію цього банку. В ході розгляду справи до суду були надані постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 05.12.2016 року та постанови Вищого адміністративного суду України від 08.06.2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Національного банку України про визнання протиправним та скасування постанов, зобов'язання вчинити дії. Вказаними судовими рішеннями були визнані протиправними та скасовані постанови НБУ про віднесення ПАТ «Банк «Київська Русь» до категорії неплатоспроможних і про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Київська Русь». Доказів щодо подальшого повторного визнання зазначеного банку неплатоспроможним та його ліквідацію до суду представлено не було, відтак обставина, з настанням якої позивач пов'язував свої вимоги, на даний час вже не існує, що додатково зумовлює відсутність підстав для задоволення позову.

Окрім наведеного, одним із доводів апеляційної скарги є твердження апелянта про безпідставне застосування судом першої інстанції до його позовних вимог положень, що регулюють деліктні правовідносини, в той час як між сторонами виникли зобов'язальні правовідносини, які регулюються зовсім іншими правовими нормами. До вказаних тверджень колегія суддів апеляційного суду відноситься критично, оскільки з обставин справи вбачається, що договори, невиконанням яких позивач обґрунтовує свої вимоги, були укладені між ним та банківською установою, а не з відповідачем. За таких умов відповідач не є надавачем зазначених фінансових послуг, відтак договірні відносини між сторонами не виникали. Таким чином підстав для розповсюдження на спірні правовідносини правових норм, що регулюють зобов'язальні правовідносини, колегія суддів не вбачає, а доводи апеляційної скарги з цього приводу вважає такими, що не відповідають обставинам справи.

З урахуванням викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді: С.В. Лівінський

А.С. Сержанюк