Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 756/7327/16-ц

провадження № 61-21196св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року у складі судді Кричиної А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Лапчевської О. Ф., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2011 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, служба у справах дітей Деснянської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання особи такою, що втратила право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 на праві власності належить 2/3 частини квартири АДРЕСА_1. Власником іншої 1/3 частини цієї квартири є ОСОБА_6

24 липня 1999 року ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб. За час перебування у шлюбі у них, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився син - ОСОБА_5, який з 24 травня 2001 року був зареєстрований у спірній квартирі. Проте спільне життя подружжя не склалось і з липня 2005 року ОСОБА_8 із ОСОБА_5 проживали у батьків ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_2.

Посилаючись на те, що вона з 2005 року сплачує комунальні послуги за трьох осіб, хоча ОСОБА_5 фактично проживає за іншою адресою, ОСОБА_4 просила визнати ОСОБА_5 таким, що втратив право на користування квартирою АДРЕСА_1.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що неповнолітній ОСОБА_5 був зареєстрований за вказаною адресою за згодою власника квартири. З 2005 року ОСОБА_5 не проживає у вказаній квартирі з поважних причин, оскільки його батьки розлучились. На час розгляду справи також є неповнолітнім. Відтак, ОСОБА_5 право користування спірною квартирою не втратив. Підстав для задоволення позовних вимог судом не встановлено.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

09 лютого 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки спору щодо визначення місця проживання дитини між ОСОБА_6 та ОСОБА_8 не було і не існує. Вважати розлучення батьків ОСОБА_5 поважною причиною відсутності його за місцем реєстрації немає підстав.

21 березня 2017 року представник ОСОБА_8 - ОСОБА_9 через засоби поштового зв'язку подав до Вищого спеціалзованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 відхилити, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаціну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 на праві власності належить 2/3 частини трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1, власником іншої 1/3 частини цієї квартири є ОСОБА_6

24 липня 1999 року ОСОБА_6 і ОСОБА_8 зареєстрували шлюб. За час перебування в даному шлюбі у сторін, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився син - ОСОБА_5, який з 24 травня 2001 року був зареєстрований у спірній квартирі.

Згідно з довідкою форми 3 КП «Житлосервіс «Приозерне» Оболонського району міста Києва від 08 грудня 2010 року № 873 у спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_4 - власник, ОСОБА_6 - син, ОСОБА_5 - онук.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 19 лютого 2009 року шлюб між ОСОБА_6 і ОСОБА_8 розірвано.

Актом від 14 лютого 2011 року встановлено відсутність ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на час його складання у спірній квартирі.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (стаття 405 ЦК України).

Згідно роз'яснень викладених в пунктах 9, 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», з подальшими змінами та доповненнями, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду.

У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки.

Суди попередніх інстанцій на підставі наленим чином оцінених доказів встановили, що після народження ОСОБА_5 був зареєстрований у спірній квартирі за згодою батьків ОСОБА_8 та ОСОБА_6 разом із ОСОБА_4 є співвласниками квартири, які надали згоду на реєстрацію і проживання ОСОБА_5 як члена сім'ї. Фактичне проживання ОСОБА_5 разом із матір'ю ОСОБА_8 протягом певного часу за іншою адресою було обумовлено визначеним батьками місцем проживання дитини, тобто поважними причинами відсутності у зареєстрованому місці проживання. Тому суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутні підстави для визнання ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є. Червинська