Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 554/11950/15-ц

провадження № 61-5226св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» Славкіної Марини Анатоліївни,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року в складі суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» СлавкіноїМ. А. звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 8 серпня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 13 000 грн зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 8 серпня 2014 року. Відповідач порушила свої кредитні зобов'язання, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість перед банком, яка станом на 21 серпня 2015 року становить 32 356 грн 21 коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту - 6 303 грн 55 коп., заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами - 520 грн 29 коп., плати за несвоєчасно виконане грошове зобов'язання (пропуск платежів) - 25 532 грн 97 коп.

На підставі викладеного ПАТ «ВіЕйБі Банк» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» Славкіної М. А. просило стягнути з ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 25 532 грн 97 коп.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 22 червня 2016 року (в складі судді Чуванової А. М.) з урахуванням ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 19 жовтня 2016 року про виправлення описки, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи відповідач виконала свої грошові зобов'язання перед банком та повернула останньому грошові кошти за тілом кредиту та відсотками за користування кредитними коштами. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами розміру пені, оскільки у матеріалах справи міститься два розрахунки заборгованості позичальника зі сплати пені (плати за пропуск платежів) а саме: станом на 21 серпня 2015 року в розмірі 25 532 грн 97 коп. та станом на 18 травня 2016 року в розмірі 31 420 грн 20 коп. Такого виду забезпечення виконання зобов'язання як плата за пропуск платежів норми цивільного законодавства та умови укладеного між сторонами договору не місять, правова природа грошових коштів, про стягнення яких просив позивач, не встановлена, наданий позивачем розрахунок необґрунтований.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2016 року про виправлення описки, рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови у стягненні пені та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення вказаних вимог частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» плату (пеню) за прострочення платежів у розмірі 6 383 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 66 грн 50 коп. за подання апеляційної скарги. Стягнуто з ПАТ «ВіЕйБі Банк» на користь держави судовий збір у розмірі 201 грн 50 коп. за подання апеляційної скарги. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами укладеного між сторонами кредитного договору визначено підстави та порядок нарахуванням неустойки, зокрема пені відповідно до пункту 4.3 загальної частини кредитного договору. Відповідачем порушено умови кредитного договору, а тому наявні правові підстави для стягнення з останнього на користь банку пені. Оскільки розмір пені значно перевищує розмір збитків, то наявні правові підстави для зменшення розміру вказаної неустойки.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом невірно обраховано суму судового збору в розмірі 665 грн, який стягнуто з відповідача на користь держави. Визначена банком у позовній заяві вимога про стягнення плати за пропуск платежів не є пенею. Наданий банком розрахунок не відповідає фактичним обставинам справи та є необґрунтованим. Разом з тим у матеріалах справи наявні два розрахунки заборгованості, в яких визначено різний розмір пені.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

1 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 8 серпня 2011 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 13 000 грн зі сплатою 15 % річних з кінцевим терміном повернення до 8 серпня 2014 року.

Пунктом 2.5.2 загальної частини кредитного договору визначено, що позичальник зобов'язується не пізніше дати, встановленої у графіку, поповнювати рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк», вказаний у пункті 6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням у сумах, не менших за суми платежів, встановлених у графіку, а також у сумах комісії за управління кредитом.

Відповідач порушила свої кредитні зобов'язання, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість перед банком, яка станом на 21 серпня 2015 року становить 32 356 грн 21 коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту - 6 303 грн 55 коп., заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитним коштами - 520 грн 29 коп., плати за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання (пропуск платежів) - 25 532 грн 97 коп.

Під час розгляду справи ОСОБА_4 виконала своє зобов'язання щодо повернення тіла кредиту та сплати відсотків, здійснивши перерахування коштів на рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк», вказаний в договорі, що підтверджується платіжним дорученням від 23 лютого 2016 року.

Однак заборгованість зі сплати пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідачем не сплачена.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Частиною першою статті 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернені, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Виконання позичальником під час розгляду справи зобов'язання щодо повернення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами, не звільняє його від сплати нарахованої банком пені за порушення кредитних зобов'язань.

За змістом пункту 8 спеціальної частини та пункту 4.2 загальної частини договору від 8 серпня 2011 року у випадку прострочення виконання боргових зобов'язань за договором більш ніж на 60 календарних днів, банк вправі вимагати від позичальника сплату штрафу у розмірі 25 % від суми кредиту.

Пунктом 4.3 загальної частини указаного вище договору передбачено, що у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена у пункті 9 спеціальної частини договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий, або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань.

Розмір ставки, який застосовується для обчислення пені, зазначений у пункті 9 спеціальної частини кредитного договору і складає 0,5 % та розраховується за методом «факт/360» (метод «факт/360» передбачає, що для розрахунку використовуються фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів).

У пункті 4.4 загальної частини кредитного договору сторонами погоджено, що застосування або незастосування пунктів цього договору, якими встановлено порядок нарахування та розміри неустойки (штраф, пеня) за невиконання та/або неналежне виконання позичальником умов договору, є правом банку. Позичальник зобов'язаний сплатити нараховану йому на умовах цього договору суму штрафів на першу письмову вимогу банку за реквізитами, що будуть зазначені в такій вимозі.

Апеляційним судом встановлено, що визначена у розрахунку заборгованості плата за пропуск платежів у сумі 25 532 грн 97 коп. є пенею. Така плата була обумовлена та погоджена сторонами на час укладення договору.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Встановлено, що позичальником прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому наявні правові підстави для застосування особливого виду відповідальності за неналежне виконання зобов'язання (стягнення плати за прострочення платежів) - пені, яка передбачена вказаними вище нормами матеріального права та погоджена сторонами у кредитному договорі.

За змістом частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Судом апеляційної інстанції відповідно до вимог частини третьої статті 551 ЦК України зменшено розмір пені, який визначений умовами кредитного договору, оскільки він значно перевищує розмір збитків.

Отже, апеляційний суд, встановивши, що позичальником порушено умови кредитного договору, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з останньої пені з урахуванням норм частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки вказана неустойка передбачена нормами матеріального права та погоджена сторонами у кредитному договорі.

Доводи касаційної скарги, що визначена банком у позовній заяві вимога про стягнення плати за пропуск платежів не є пенею, не заслуговують на увагу, оскільки у пункті 4.3 загальної частини кредитного договору сторонами погоджено, що у випадку прострочення позичальником сплати або сплати не у повному обсязі чергового платежу за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини кредиту та/або несплачених процентів, та/або комісії за управління кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що банком не доведено належними та допустимими доказами розмір указаної неустойки, оскільки банком надано до матеріалів справи розрахунок станом на 21 серпня 2015 року та на вимогу відповідача розмір пені розраховано станом 18 травня 2016 року. Отже, в указаних вище розрахунках пеня була розрахована за різний період, відповідно, й її розмір є різним. Разом з тим позивачем подано позов про стягнення, зокрема, пені станом на 21 серпня 2015 року, а тому апеляційним судом обґрунтовано розглянуто справу в межах заявлених банком вимог. Судом апеляційної інстанції перевірено наданий позивачем розрахунок грошових вимог, досліджено його обґрунтованість та правильність.

Відповідачем власного розрахунку не надано, отже, розмір пені не спростовано належними та допустимими доказами. Клопотання про призначання експертизи для перевірки розрахунку не заявлено.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги, що апеляційним судом не вірно обраховано розмір судового збору в сумі 665 грн, який підлягає стягненню з відповідача, оскільки рішенням апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Полтавської області від 12 жовтня 2016 року про виправлення описки, стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір саме у розмірі 66 грн 50 коп.

За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому вказане рішення суду відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик