Справа № 182/2936/18
Провадження № 2/0182/2171/2018
У Х В А Л А

Іменем України

30.05.2018 року м. Нікополь

Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Багрової А.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до ТОВ „ОСОБА_2 про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів в розмірі 83793 грн. 60 коп.

29.05.2018 року позивачем подано заяву про забезпечення позову, згідно якої ОСОБА_1 просить суд накласти арешт на грошові кошти в межах суми позовних вимог в розмірі 82800 грн. 00 коп., що належать Товариству з обмеженою відповідальністю „ОСОБА_2 ( код ЄДРПОУ 415 976 71, МФО 300528, рахунок № 2600 8455 0526 29 в АТ „ОТП Банк.

Обґрунтовуючи заяву ОСОБА_1 зазначив, що невжиття своєчасних заходів для забезпечення виконання позову може утруднити виконання рішення або зробити його виконання неможливим, оскільки відповідач уникає телефонних розмов, між сторонами відсутня домовленість про добровільне повернення коштів, його введено в оману щодо строку передачі Предмета лізингу та його наявності. Окрім цього посилається в заяві на те, що згідно відомостей із сайту Судової влади України проти відповідача порушено низку цивільних справ щодо визнання угод недійсними та повернення кошів.

Згідно з ч. 1 ст. 153 ЦПК України заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи.

Статтею 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Стаття 150 ЦПК визначає види забезпечення позову, в тому числі позов забезпечується : накладенням арешту на грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд бере до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 №ETS N 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов'язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При чому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Проаналізувавши доводи заяви про забезпечення позову , дослідивши додані до заяви та позову копії письмових матеріалів, суд вважає, що належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами заява про накладення арешту на грошові кошти, належні ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» в розмірі 82800 грн., що містяться на рахунку відповідача, не обґрунтована та базується лише на власних міркуваннях та припущеннях позивача щодо неможливості чи утруднення виконання можливого рішення суду, в той час як накладення арешту на рахунок, який відкритий у банківській установі може призвести до порушення господарської діяльності товариства, тобто може настати подія, наслідки якої будуть незворотними, що суперечитиме принципу верховенства права і ефективному способу захисту.

Доводи щодо нестабільного фінансового стану ТОВ „ОСОБА_2 та відкритих проваджень у цивільних справах, які розглядаються судами та в яких зазначене товариство є відповідачем, не є достатнім обґрунтуванням наявності фактичних обставин, з якими би пов'язувалось застосування такого заходу до забезпечення позову як накладення арешту на рахунок відповідача.

Також суд зазначає, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців на день розгляду судом заяви про забезпечення позову ТОВ „ОСОБА_2 не перебуває в стані припинення, відомостей щодо відкритих виконавчих проваджень щодо юридичної особи не має, а згідно відомостей Державної фіскальної служби ТОВ „ОСОБА_2 перебуває на обліку в органах доходів та зборів та не має податкового боргу.

Окрім того, звертаючись до суду із вимогою про накладення арешту на грошові кошти відповідача, що знаходяться на рахунку №2629 в АТ „ОТП Банк, заявником не надано підтверджуючих документів, які б слугували належними та допустимими доказами належності цього поточного рахунку відповідачу на час звернення з заявою про забезпечення позову до суду.

Враховуючи вищевикладене, у суду немає достатніх підстав для задоволення заяви позивача та вжиття заходів забезпечення позову.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області ( м. Кривий Ріг) через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом пятнадцяти днів з дня її повного складення.

Повну ухвалу складено 30.05.2018 року.

Суддя: ОСОБА_3