Номер провадження: 22-ц/785/2708/18
Головуючий у першій інстанції Загороднюк В. І.
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області, у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Сегеди С.М.,

суддів: Кононенко Н.А.,

Цюри Т.В.,

за участю секретаря Цихиселі Л.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_3, правонаступником якої є ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності,

встановив:

09 липня 2014 року позивач Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернувся до суду із зазначеним позовом та просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 31.01.2007 р. у розмірі 175 850,68 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 16.04.2014 р. складає 2088802,21 грн., звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на нерухоме майно - двокімнатну квартиру під АДРЕСА_2, загальною площею: 56,3 кв.м., житловою площею: 38,2 кв.м., що знаходиться у будинку під АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира), шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність;

визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вказане нерухоме майно;

виселити та зняти з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_3 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1, дані про яких внесенні до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи;

зобов'язати відповідачку передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки - спірну квартиру (свідоцтво про право власності, державний акт), ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об'єкт нерухомості (технічний паспорт на будинок), та інші документи передбачені Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно».

При цьому позивач посилався на те, що 31.01.2007 року між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_3 отримала кредит в сумі 130000 доларів США, який зобов'язувалася повернути у повному обсязі в строк до 31.01.2017 року або достроково зі сплатою відсотків за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідачка передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: спірну квартиру.

В подальшому АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі якого до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № 0 від 31.01.2007 року.

Посилаючись на те, що у порушення умов Кредитного договору, відповідачка свої зобов'язання належним чином не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість у розмірі 175850,68 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 24.06.2014 року є еквівалентом 2088802,21 грн., позивач просив його вимоги задовольнити.

В судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву про те, що позов підтримує та просить розглянути справу за його відсутністю, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував.

Справа була розглянута у відсутність відповідача при заочному розгляді справи.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2015 року у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» було відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» ставить питання про скасування даного судового рішення із ухваленням нового про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Однак до суду апеляційної інстанції в зазначений день і час: 15.05.2018 року, на 16 год. 00 хв. учасники справи не з'явились, будучи належним чином повідомленими про час і місце судового засідання, у зв'язку з чим та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

При цьому, колегія суддів зазначає, що відповідач ОСОБА_4, яка є правонаступником відповідача ОСОБА_3, неодноразово повідомлялась про час і місце судових засідань, однак за зареєстрованим місцем проживання поштової кореспонденції не отримувала, що розцінюється судом як зловживання процесуальним правом.

У зв'язку з викладеними обставинами, у відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України вказана особа була повідомлена про час і місце судового засідання, призначене на 15.05.2018 року, на 16 год. 00 хв., через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання (а.с.220).

Відповідно до ст.ст. 268, 382 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Крім того, на вимогу зазначених норм процесуального права, датою ухвалення судового рішення, ухваленого за відсутності осіб, які беруть участь у справі, є дата складення повного судового рішення.

У зв'язку з цим, датою складення цього судового рішення є 21.05.2018 року.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Так, ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідності до Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон № 1304-VII), який набрав чинності 7 червня 2014 року, передане в іпотеку нерухоме майно повністю відповідає вимогам і умовам, які передбачені вказаним Законом №1304-VІІ.

Так, у відповідності до вказаного Закону, він підлягає застосуванню, у разі, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Однак, з таким висновком суду погодитись не можна, виходячи з того, що матеріали справи не містять достатньо доказів, які б свідчили про існування всіх вищевказаних умов, які б давали підстави для застосування до спірних правовідносин Закону № 1304-VІІ.

Крім того, судом не було враховано, що вказаний Закон № 1304-VІІ не дає підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, а лише є підставою для відстрочення виконання зобов'язання.

Тобто, установлений Законом № 1304-VII мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусове стягнення на майно (відчуження без згоди власника). Крім того, протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Таким чином, оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

Таких правових позицій дотримувався Верховний Суд України у справі № 6-135цс15.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, позивач ставив перед судом питання про визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на іпотечне майно із зобов'язанням вчинити подальші дії, пов'язані з визнанням за позивачем права власності.

При цьому позивач посилався на застереження, яке мається в іпотечному договорі.

Однак, колегія суддів зазначає, що проаналізувавши вказане застереження, слід дійти висновку про те, що перехід права власності на іпотечне майно від іпотекодавця до іпотекодержателя можливе лише в позасудовому порядку, оскільки судовий порядок відповідно до п. 4.2 вказаного іпотечного договору передбачений зовсім інший (а.с.26).

Так, у відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному

посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобов'язання є недійсними.

Згідно ст. 37 Закону України «Про іпотеку» Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що в даному випадку визнання за іпотекодержателем, яким в даному випадку є позивач, права власності на іпотечне майно, можливе лише в позасудовому порядку і не передбачено іпотечним договором в судовому порядку.

Питання щодо продажу предмета іпотеки і стягнення кредитної заборгованості в порядку, передбаченому ст.ст. 38, 39 Закону України «Про іпотеку», позивач перед судом не ставив, а суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, як то передбачено ст. 13 та ст. 367 ЦПК України, в редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає за необхідне оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, яка є правонаступником відповідача ОСОБА_3, про звернення стягнення на двокімнатну квартиру під АДРЕСА_2, загальною площею: 56,3 кв.м., житловою площею: 38,2 кв.м., що знаходиться у будинку під АДРЕСА_1, шляхом передачі іпотекодержателю ПАТ «Дельта Банк» вказаного предмета іпотеки у власність; визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказане нерухоме майно; виселення та зняття з реєстрації місця проживання та перебування ОСОБА_4 та інших осіб, які зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_1, дані про яких внесенні до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи; зобов'язання відповідачку передати ПАТ «Дельта Банк» правовстановлюючі документи на предмет іпотеки - спірну квартиру (свідоцтво про право власності, державний акт), ключі від вхідних дверей (дублікати ключів), документи, що характеризують об'єкт нерухомості (технічний паспорт на будинок), та інші документи передбачені Постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17 жовтня 2013 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно», відмовити, як заявлених безпідставно.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги частково надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти оскаржуваного рішення та доводів апеляційної скарги.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його частково спростовують, оскільки рішення ухвалено не у повній відповідності до вимог матеріального і процесуального права.

У зв'язку з цим, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк», як заявлених безпідставно.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч.1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 лютого 2017 року скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» відмовити, як заявлених безпідставно.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено: 21.05.2018 року

Судді апеляційного суду Одеської області: С.М. Сегеда

Н.А. Кононенко

Т.В. Цюра