Справа №442/6510/15-ц
Провадження №2/442/42/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Нагірної О.Б.

за участю секретарів судових засідань ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №442/6510/15-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Рихтицької сільської ради про встановлення земельного сервітуту, зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянкою,

сторони справи

позивач ОСОБА_3,

представники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представники відповідача ОСОБА_8, ОСОБА_9,

встановив:

Позивач за первісним позовом ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить встановити ОСОБА_3 право постійного земельного сервітуту на безоплатне користування земельною ділянкою ОСОБА_4, що розташована по вул. Спаса, 26 в с. Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, розміром 7,2Х2 м та 4,71х2 м вздовж стіни господарської споруди (літньої кухні) ОСОБА_3 для встановлення риштування для проведення опорядження господарської споруди, а також регулярного доступу до задньої та бокової стіни для підтримання їхнього належного санітарного стану. В обґрунтування посилається на те, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка по вул. Спаса, 24 в с. Рихтичі Дрогобицького району Львівської області, яка суміжна із земельною ділянкою, що належить ОСОБА_4 На ділянці ОСОБА_3 є побудовано домоволодіння, яке потребує ремонту, та розташоване близько до сусідньої земельної ділянки, однак, встановити риштування для проведення ремонту, зокрема задньої та бокової стіни з боку земельної ділянки ОСОБА_4, вона не має можливості, оскільки ОСОБА_4 не дозволяє заходити на свою ділянку. А тому вимушена звертатись до суду з даним позовом.

Відповідач за первісним позовом відзиву не подала, однак подала зустрічний позов, який мотивує тим, що вимоги первісного позивача є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 не доведено законного існування та володіння позивачкою господарською будівлею, яка розташована на суміжній земельній ділянці. Просить усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою по вул. Спаса,28 в с. Рихтичі Дрогобицького району, яка належить ОСОБА_4 шляхом зобовязання ОСОБА_3 знести самовільно забудовану господарську споруду.

В матеріалах справи міститься заперечення на зустрічну позовну заяву від 01.04.2016 від позивачки за первісним позовом ОСОБА_3, де просить відмовити в задоволенні такого за його безпідставністю, а первісний позов задовольнити в повному обсязі.

Представник первісного позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_7 подав відзив на зустрічну позовну заяву ОСОБА_4, де зазначає, що ОСОБА_3 на законних підставах володіє домоволодінням по вул. Спаса в с. Рихтичі Дрогобицького району, доводи ОСОБА_4 про протилежне є безпідставними, більше того, сама ОСОБА_4 самовільно захопила частину земельної ділянки, належної ОСОБА_3 розміром 4,71 м на 0,34 м. А тому просить відмовити у зустрічному позові та задоволити вимоги за її позовом.

Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що первісний позов та зустрічний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Так, у відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа в порядку, встановленому цивільним кодексом, має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.02.2015 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки № 24 по вул. Спаса в с.Рихтичі Дрогобицького району Львівської області (а/с 8).

На зазначеній земельній ділянці розташована господарська споруда літня кухня, яка реконструйована піж житловий будинок відповідно до будівельного паспорта на реконструкцію, виданого сектором містобудування архітектури.

Відповідно до рішення Рихтицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 26.05.2015р. «Про надання дозволу ОСОБА_3 на реконструкцію літньої кухні під житловий будинок з добудовою на надбудовою мансардного поверху на існуючій садибі по вул..Спаса,24 в с.Рихтичі» такий дозвіл надано відповідно до погодженого проекту.

Зазначене рішення Рихтицької сільської ради Дрогобицького району Львівської області від 26.05.2015р. скасоване постановою Дрогобицького міськрайонного суду від 4.04.2018року.

Поруч із вказаною земельною ділянкою розташована земельна ділянка, яка належить на праві приватної власності відповідачу за первісним позовом ОСОБА_4, що стверджується відомостями з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.29).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно.

Правовомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка тощо).

Аналогічний зміст права власності відносно земельної ділянки закріплений в ст. 78 ЗК України.

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Незважаючи на абсолютний характер права власності, який закріплено в. 1 ст. 321 ЦК України, у випадках, передбачених законом, таке право може бути обмежено.

Одними з обмежень у здійсненні права власності є встановлення сервітуту.

Сервітутні відносини регулюються нормами статей 401, 406 ЦК України і статей 98-102 ЗК України.

Позивач вважає, що для проведення ремонтних робіт літньої кухні, яка розташована на її земельній ділянці, необхідно звести будівельне риштування, але з урахуванням місця розташування споруди, доступ до її частини для здійснення ремонтних робіт можливий виключно через земельну ділянку первісного відповідача.

В позасудовому порядку позивачем ОСОБА_3 запропоновано відповідачу ОСОБА_4 надати дозвіл на проведення ремонтних робіт, проте погодження не отримано.

Сервітут - це обмежене платне або безоплатне користування чужим нерухомим майном з метою задоволення потреб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

В силу ст. 98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту ? це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Отже, із вказаної норми випливає наступне, при встановленні сервітуту необхідно враховувати інтереси власника земельної ділянки та встановлювати його якомога менш обтяжливим способом.

Відповідно до ч.3 ст.402 ЦК України спір про встановлення сервітуту вирішується судом у разі недосягнення домовленості про його встановлення. Якщо особа, яка вимагає встановлення сервітуту, не зверталась до власника нерухомого майна з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, в неї відсутня підстава для звернення до суду.

Відтак, позивачем не використане право урегулювання спору у позасудовому порядку, як того вимагає закон.

При цьому суд враховує заперечення відповідача проти встановлення земельного сервітуту як на безоплатній основі, так й в цілому, запропоновані позивачем, вимоги за зустрічним позовом.

Суд вважає, що ті умови, які пропонуються позивачем для встановлення земельної сервітуту, не є прийнятними для відповідача, як власника земельної ділянки, неефективним його встановлення з урахуванням вказаних прав, та обтяжливим в силу ст. 98 ЗК України, а при умові розташування будинку позивача /впритул до межі/, встановити якомога в менш обтяжливий спосіб не вбачається можливим /будинок є нерухомим майном/, й те, що він побудований з таким розташуванням - є виною самого позивача, а тому суд застосовує принцип справедливості, й вважає, що один власник земельної ділянки не вправі задовольняти свої вимоги за рахунок погіршенням прав іншого власника.

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Ефективне і раціональне використання земельних ділянок у населених пунктах значною мірою залежить від належного планування та забудови цих ділянок. Споруджувати житлові будинки і господарські споруди потрібно відповідно до вимог державних будівельних норм та протипожежних і санітарних правил, які затверджуються державними органами архітектури та будівництва (Державний комітет будівництва і архітектури та житлової політики України) і охорони здоров'я (Міністерство охорони здоров'я України).

Державні будівельні норми України, затверджені Мінбудархітектури України 5 січня 1994 р., вимагають під час розміщення на земельних ділянках будинків та інших споруд додержуватись санітарних і протипожежних вимог.

Житлові будинки слід розміщувати з відступом від червоної лінії (межа земельної ділянки від вулиці) головних вулиць не менше 6 метрів, від житлових вулиць та проїздів - не менше 3 метрів.

Відстань від стін індивідуального будинку з вікнами житлових кімнат і кухонь, веранд, а також від головних входів до будинку (квартири) до інших житлових будинків (у т.ч. і сусідів) та господарських будівель має бути не менше 6 метрів. Щоб створити умови для догляду за будівлями, проведення їхнього ремонту, відстань між стіною житлового будинку чи господарської споруди і боковою межею земельної ділянки має бути не менше 1 метра.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном (п.221 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7).

За змістом ст.ст. 98, 99 ЗК, ст. ст.401-402 ЦК України, земельний сервітут може бути встановлений між особою, яка є власником або користувачем сусідньої земельної ділянки, в яких є потреба у використанні суміжної земельної ділянки, та власником (володільцем) земельної ділянки, щодо якої встановлюється сервітут. Володільцем є особа, якій земельна ділянка належить на іншому праві - постійного користування, оренди тощо. Сервітут може належати також конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим шляхом.

Положення статті 401 ЦК України відображає право власника сусідньої земельної ділянки використовувати земельну ділянку іншого власника для власної вигоди.

Право власності не є абсолютним, може бути обмежено, але таке обмеження має бути здійснено на підставі закону та з урахуванням прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

Так ст. 100 ЗК України передбачено, що власник або землекористувач вправі вимагати встановлення сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки, якщо задовольнити інтереси сервітуарія у інший спосіб неможливо. Неможливість задоволення інтересів у будь-який інший спосіб передбачена і у коментованій статті. Це є одною з основних характерних ознак сервітуту, яка дозволяє відмежувати його від зобов'язально-правових відносин, зокрема договору оренди. Такий спосіб встановлення характерний для ситуації, коли власник і потенційний сервітуарій не можуть досягнути згоди, щодо встановлення сервітуту, або способу його здійснення, плати тощо. Єдиною умовою встановлення сервітуту у такий спосіб є те, що позивач має довести у суді, що нормальне функціонування його господарства чи задоволення його інтересів від використання свого майна неможливе без встановлення сервітуту.

Оскільки позивач не надала суду доказів того, що нормальне функціонування її господарства чи задоволення її інтересів від використання свого майна неможливе без встановлення сервітуту, а також відсутнє зареєстроване право власності на господарську споруду, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні первісного позову за недоведеністю позовних вимог.

Щодо зустрічного позову, то слід зазначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.02.2015 року ОСОБА_3 є власником земельної ділянки № 24 по вул. Спаса в с.Рихтичі Дрогобицького району Львівської області (а/с 8).

На зазначеній земельній ділянці розташована господарська споруда літня кухня, яка реконструйована піж житловий будинок відповідно до будівельного паспорта на реконструкцію, виданого сектором містобудування архітектури.

Вказана земельна ділянка межує з домоволодінням відповідача.

Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК).

За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 375 ЦК України передбачено, що власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням.

Відповідно до ст. 103 Земельного кодексу України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, крім іншого, запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.

У п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 встановлено, що судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК (2768-14) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК) (435-15).

Суд вважає, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 не доведено факт порушення її прав, що полягають у тому, що ОСОБА_3 користується частиною земельної ділянки, яка належить позивачу, зокрема споруджує на ній об'єкти будівництва, оскільки в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження вказаної обставини.

Таким чином, позивачем за зустрічним позовом не наведено жодних обставин на обґрунтування своїх позовних вимог та не надано суду беззаперечних доказів порушення її права власності чи законного володіння вказаною земельною ділянкою, а тому в задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити за недоводеністю.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 98, 99 ЗК, ст. ст.401-402 ЦК України, ст. 395, 401 ЦК України, з урахуванням п. 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 259, 260, 264, 265, 268 ЦПК України , суд -

Ухвалив :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4, за участю третьої особи Рихтицької сільської ради про встановлення земельного сервітуту відмовити.

В зустрічному позові ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельної ділянкою відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області шляхом подання через Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 16.05.2018 року.

Суддя: О.Б.Нагірна