АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________
Справа № 753/8249/17
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/4223/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Болотова Є.В., Кирилюк Г.М.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року (суддя Коренюк А.М.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

встановила:

у травні 2017р. позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля KIA Sorento, кузов KNAKU811DC5277728, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 10 березня 2017р., недійсним.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначала, що з 26 грудня 1997р. перебувала зі ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 8 липня 2016р.

Позивач посилалася на те, що під час розгляду у суді цивільної справи про поділ майна подружжя, вона дізналася, що ОСОБА_1 був проданий автомобіль KIA Sorento, який єспільним майном подружжя.

Позивач стверджувала, що згоду на укладення договору купівлі-продажу автомобіля вона не надавала, що є підставою для визнання такого договору недійсним на підставі ст. 65 СК України.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року позов задоволено, визнано недійсним договір купівлі-продажу автомобіля KIA Sorento, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, д.н.з. НОМЕР_2, укладений 10 березня 2017р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в сервісному центрі 8045 РСЦ МВС в м. Києві за № 8045/2017/364111, стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 640грн. судового збору.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Відповідач посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, оскільки спірний автомобіль не є спільною сумісною власністю подружжя, так як для його придбання він уклав договір позики грошових коштів від 10 червня 2012р. на суму

- 2 -

220 000грн., а 92 800грн. були надані його матір'ю ОСОБА_4, що підтверджується заявою на видачу готівки.

Також, відповідач посилається на те, що позивач не визнає борг за договором позики, чим фактично підтверджує, що позичені кошти для придбання автомобіля є його власними коштами, а отже і автомобіль, придбаний за ці кошти, є його особистою приватною власністю.

Крім того, відповідач зазначає, що оскаржуване рішення суду порушує право власності нового власника автомобіля ОСОБА_3

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, вважаючи доводи відповідача безпідставними, а продаж автомобіля ОСОБА_1 здійснено з метою приховання майна від його поділу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідачів, які підтримали апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 26 грудня 1997р., який розірвано на підставі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 8 липня 2016р.

Згідно договору купівлі-продажу від 13 червня 2012р. ОСОБА_1 був придбаний автомобіль марки KIA Sorento, 2012 року випуску, номер кузова НОМЕР_1, державний номерний знак НОМЕР_2.

На підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10 січня 2017р., який оформлено та підписано у сервісному центрі 8045 РСЦ МВС в м. Києві за № 8045/2017/364111, ОСОБА_1 продав зазначений автомобіль ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що автомобіль придбаний під час перебування подружжя ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, був відчужений ОСОБА_1 без згоди дружини, а тому на підставі ч. 2 ст. 65 СК України договір купівлі-продажу автомобіля є недійсним.

Проте, повністю погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна з таких підстав.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі.

- 3 -

Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім'ї майна.

Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Така правова позиція Верховного Суду України була висловлена у справах 6-727цс16, 6-3058цс16, 6-17цс17.

У пункті 1.2. договору купівлі-продажу 8045/2017/364111 транспортного засобу від 10 березня 2017р., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зазначено, що продавець гарантує, що майно, яке є предметом продажу за даним договором, належить йому на праві власності, не обтяжене арештом, у розшуку, заставі не перебуває, не являється предметом спору у суді.

У відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 стверджувала, що купуючи автомобіль, не була обізнана, що він був придбаний під час перебування ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі та їй не було відомо про наявність спору про поділ майна між подружжя ОСОБА_1, предметом якого є також і автомобіль.

Такі ж пояснення надала відповідач ОСОБА_3 під час апеляційного розгляду.

Ні у суді першої інстанції, ні у апеляційному суді позивач та її представник не спростували вказані пояснення відповідача ОСОБА_3 та не надали доказів, що відповідач була обізнана, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя і ОСОБА_2 не надала згоди на його відчуження.

За таких обставин, колегія суддів вважає встановленим, що на час укладення договору купівлі-продажу 10 березня 2017р. покупець ОСОБА_3 не знала і не могла знати про те, що спірний автомобіль належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і що остання не давала ОСОБА_1 згоди на укладення цього договору, а тому правових підстав, передбачених частиною другою статті 65 СК України, для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу немає.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_2 при розгляді справи про поділ спільного майна не заявляла позовних вимог про визнання права власності на

- 4 -

спірний автомобіль, а просила стягнути зі ОСОБА_1 на її користь Ѕ частину вартості

автомобіля.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для визнання недійсним оспорюваного договору купівлі-продажу є помилковим.

Разом з цим, твердження відповідача ОСОБА_1 про те, що спірний автомобіль придбаний за його особисті грошові кошти, так як ОСОБА_2 не визнає дійсним договір позики, який був ним укладено для придбання автомобіль, і за яким він особисто виконав зобов'язання, підлягають перевірці та доведенню під час розгляду судом спору про поділ спільного майна подружжя у сукупності з іншими доказами стосовно придбання спільного майна подружжя та укладення договорів в інтересах сім'ї і виникнення прав та обов'язків за цими договорами в обох із подружжя.

Доводи апеляційної скарги про те, що оскаржуване рішення суду порушує право власності нового власника автомобіля ОСОБА_3 не ґрунтуються на нормах процесуального права, оскільки матеріали справи не містять документів, на підставі яких ОСОБА_3 уповноважувала ОСОБА_1 діяти в її інтересах.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, суд неправильно застосував норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 13 березня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3, третя особа: регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 15 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: