Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 182/8664/13-ц

провадження № 61-11879св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської ,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2013 року ОСОБА_3, яка під час розгляду справи змінила прізвище на ОСОБА_1, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ КБ «Надра»), про стягнення ? частини вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення.

Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вона з 17 вересня 2005 року до 25 квітня 2013 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2

За час шлюбу ними спільно придбано наступне майно: житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Відповідач добровільно розділити спільне майно відмовляється, тому позивач просила позов задовольнити.

З врахуванням уточнень позовних вимог, просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2 та на 1/2 частини нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення площею 108,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1.

Крім того, просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 серпня 2014 року, позов задоволено. Розділено сумісно нажитий подружжям ОСОБА_2 житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_2.

Розділено сумісно нажите подружжям ОСОБА_3 окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 та визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини даного майна. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області в частині вирішення позовних вимог щодо поділу індивідуально визначеного майна-нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, площею 108,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, скасовано і справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення залишені без змін.

Уточнивши позовні вимоги, позивач ОСОБА_1, просила суд стягнути на її користь з ОСОБА_2 1/2 частину вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення по АДРЕСА_1.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено, що нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення за адресою: АДРЕСА_1 було придбано за спільні кошти подружжя.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра», про стягнення 1/2 частини вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення, задоволено.

Визнано спільним сумісним майном подружжя ОСОБА_2 нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, розташоване по АДРЕСА_1. Розподілено його, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1/2 частину вартості нежитлового вбудованого напівпідвального приміщення по АДРЕСА_1 у розмірі 159 858,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1758,44 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суду надано належні та допустимі докази на підтвердження того, що спірне нежитлове приміщення було придбано у період шлюбу за кредитні кошти, погашення якого здійснювалось за рахунок доходу від підприємницької діяльності та є спільним сумісним майном подружжя. Визначаючи розмір компенсації вартості спірного нежитлового приміщення, апеляційний суд керувався висновком суб'єкта оціночної діяльності, складеним станом на 05 вересня 2013 року, згідно з яким вартість спірного нерухомого майна складає 319 716,00 грн.

У квітні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року, залишити в силі рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, площею 108,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1, придбано ним 11 липня 2007 року, як фізичною особою-підприємцем. ОСОБА_1 не приймала ні матеріальної, ні будь-якої іншої участі в підприємницькій діяльності, а тому вказане нежитлове приміщення не є предметом поділу спільного майна подружжя.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що сторони з 17 вересня 2005 року по 25 квітня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

11 липня 2007 року ОСОБА_2 придбав окреме індивідуальне визначене майно - нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення площею 108,3 кв. м, за адресою: АДРЕСА_1 шляхом іпотечного кредитування за рахунок кредитних коштів ПАТ КБ «Надра» та 20 липня 2007 року зареєстрував право власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно.

Згідно із свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 з 30 травня 1994 року зареєстрований як фізична особа-підприємець.

Суди встановили та сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_4 придбав спірне нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення площею 108,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1, як фізична-особа підприємець у період шлюбу за кредитні кошти, погашення заборгованості за кредитом відбувалось із доходу від підприємницької діяльності.

Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Відповідно до положень статті 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей.

Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності.

Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у статтях 63, 65 СК України.

Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на майно, у тому числі і яке передане засновником до статутного фонду як внесок (статті 62, 66 ГК України).

Так, з моменту внесення майна до статутного фонду підприємство є єдиним власником майна й це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб.

При цьому в разі передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства.

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року № 6-79цс13.

Також у Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України при вирішенні питання відносно правового режиму майна фізичної особи - підприємця зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.

Таким чином, статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності.

Згідно з висновком суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_5 від 05 вересня 2013 року вартість спірного нерухомого майна станом на 05 вересня 2013 року становить 319 716,00 грн.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що нежитлове вбудоване напівпідвальне приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 є спільним сумісним майном подружжя, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація вартості 1/2 його частини у розмірі 159 858,00 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги вже були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Коротун
В. П. Курило