Справа № 134/1596/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 листопада 2018 року Крижопільський районний суд

Вінницької області

в складі: головуючого-судді: Зарічанського В.Г.

з участю секретаря: Балух О.В.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

та представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши в відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання прав забудовника земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В :

22 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання прав забудовника земельної ділянки, в якому просила визнати за нею право спільної сумісної власності на будівельні матеріали, обладнання, роботи, які були використані при створенні житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських, 3, с. Голубече, Крижопільського району Вінницької області; визнати за нею право на забудову земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських, 3, с. Голубече, Крижопільського району Вінницької області у відповідності до будівельного паспорта № 151 від 28 грудня 1996 року; визнати за нею право на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських, 3, с. Голубече, Крижопільського району Вінницької області і на отримання правовстановлюючих документів на цей будинок.

В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що 06 травня 1997 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, який було зареєстровано виконкомом Голубецької сільської ради Крижопільського району Вінницької області, актовий запис № 3.

09 лютого 2005 року рішенням Крижопільського районного суду шлюб між нею та ОСОБА_4 було розірвано.

На момент укладення шлюбу у власності ОСОБА_4 перебувала будівля пожежного депо, яка була розміщена по вул. Фалаштинських, 3, в с. Голубече, Крижопільського району. Дану будівлю придбав ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу 04 жовтня 1996 року за 800 гривень, що підтверджується копією відповідного договору.

28 грудня 1996 року ОСОБА_4 було отримано будівельний НОМЕР_1 на реконструкцію пожежного депо в житловий будинок садибного типу. При цьому рішенням виконкому Голубецької сільської ради № 80 від грудня 1996 року ОСОБА_4 було надано земельну ділянку площею 0,25 га по вул. Фалаштинських, 3, в с. Голубече та було погоджено проведення реконструкції пожежного депо. Взимку 1997 року і до середини травня 1997 року будь-які будівельні роботи по реконструкції пожежного депо не проводились.

Після укладення шлюбу позивачка з відповідачем переїхала в с. Голубече з м. Бершадь, де проживала з ним біля 6 місяців у її власному будинку. В с. Голубече вони поселились в будинку її матері і почали проводити реконструкцію пожежного депо в житловий будинок. В листопаді 1997 року вона з відповідачем переїхали проживати в новостворений житловий будинок, який частково був придатний для проживання. В 1998 році реконструкція пожежного депо була закінчена і житловий будинок разом з надвірними будівлями будинок був побудований повністю.

Під час припинення сімейних стосунків між нею та відповідачем виникали спори щодо розподілу рухомого та нерухомого майна, які вони намагались вирішити як самостійно, так і в судовому порядку.

ОСОБА_4 в 2011 році намагався провести відчуження житлового будинку шляхом подачі фіктивного позову до суду з вимогою визнання права власності на житловий будинок за третьою особою, але рішення Крижопільського районного суду про визнання права власності на житловий будинок за третьою особою було скасоване рішенням апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2013 року, а в задоволенні позову було відмовлено.

Визнати право спільної власності та розділити даний будинок як спільне майно подружжя вони позбавлені можливості по даний час, оскільки будинок не введений в експлуатацію і право власності ні на ким не зареєстроване.

Ввести будинок в експлуатацію позивачка не має можливості, оскільки права забудовника відповідного до технічного паспорта належать ОСОБА_4, який ухиляється від введення будинку в експлуатацію з метою неможливості його поділу як спільного майна подружжя.

На даний час готовність житлового будинку з надвірними будівлями становить 100 %, що підтверджується відповідним висновком судової експертизи № 105 від 15 жовтня 2004 року. Вартість будинку на момент проведення експертизи становить 62485 грн.

Не зважаючи на 100 відсоткову готовність житлового будинку він має статус комплекту будівельних матеріалів, конструкцій, через те, що він не введений в експлуатацію, а право власності на незавершене будівництво ні за ким не зареєстровано.

Відмова відповідача від введення будинку в експлуатацію перешкоджає позивачу здійснювати право власності у спільному майні та порушує її право на поділ майна, що належить сторонам на праві спільної власності, оскільки будинок не прийнятий до експлуатації і відповідно не зареєстрований як об'єкт власності у відповідних органах.

В своєму запереченні від 17 листопада 2015 року представник відповідача ОСОБА_3 просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити за безпідставністю і недоведеністю позовних вимог та пропуску строків позовної давності.

Заперечення мотивував тим, що відповідач ОСОБА_4 є власником будівлі № 3 по вул. Фалаштинських в с. Голубече, Крижопільського району і дане майно придбане ним до укладення шлюбу з позивачем, а тому це майно є його особистою власністю і поділу між подружжям не підлягає.

Позивач не надав суду доказів, які б давали підстави для визнання спірної будівлі спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як вказано у позовній заяві позивачем, шлюб між сторонами по справі був розірваний 09 лютого 2005 року. У позовній заяві також вказано на те, що під час припинення сімейних відносин між подружжям виникали спори розподілу рухомого і нерухомого майна, які сторони намагалися вирішити як самостійно, так і в судовому порядку.

Так, в провадженні Бершадського районного суду Вінницької області знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення, розподіл майна подружжя, визнання будівлі житловим будинком та витребування з чужого незаконного володіння.

Предметом спору була ця сама будівля № 3 по вул. Фалаштинських, в с. Голубече, Крижопільського району Вінницької області та рухоме майно, яке в ньому знаходилося.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 23 вересня 2010 року вищевказана позовна заява ОСОБА_5 залишена без розгляду. Вказана ухвала позивачем не була оскаржена і набула законної сили.

Відповідно до ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Тому просив в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

25 жовтня 2016 року позивач ОСОБА_1 подала до районного суду заяву про зміну позовних вимог, в якій просила суд визнати за нею право спільної сумісної власності на незавершене будівництво житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських № 3, с. Голубече, Крижопільського району; розділити незавершене будівництво житлового будинку № 3 по вул. Фалаштинських, с. Голубече, Крижопільського району, виділивши їй 1/2 частину; визнати за нею право на забудову земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських № 3, с. Голубече, Крижопільського району у відповідності до будівельного паспорта №151 від 28 грудня 1996 року; визнати за нею право на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських № 3, с. Голубече Крижопільського району і на отримання правовстановлюючих документів на цей будинок.

Заяву про зміну позовних вимог мотивувала тим, що відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва не виникає (стаття 331 ЦК).

У зв'язку із цим до виникнення права власності на таке майно право власності існує лише на матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення) майна. Отже, законом не передбачено можливість визнання права власності на новостворене майно та об'єкт незавершеного будівництва в судовому порядку, якщо право власності на таке майно не було зареєстроване раніше в установленому законодавством порядку.

07 вересня 2016 року Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при розгляді цивільної справи №4-47цс16 було виявлено невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції по аналогічній цивільній справі викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Правовий висновок Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України встановлює наступне:

«Новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, обєкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обовязки, тому такий обєкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

Правовий аналіз статей 60, 63, 69 СК України та статей 328, 331, 368, 372 ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що обєкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

За позовом дружини, членів сімї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ обєкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами».

16 жовтня 2018 року представник відповідач адвокат ОСОБА_3 звернувся до суду із доповненим запереченням, в якому просив в позові ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі з тих підстав, що будівля пожежного депо придбана відповідачем ОСОБА_4 одноособово до укладення шлюбу, а тому не є спільним майном подружжя.

Відповідно до ст. 25 КпШС, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося в своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Проте, позивач не надала жодного доказу про її участь в збільшенні вартості майна.

20 листопада 2018 року на адресу суду від позивача ОСОБА_1 надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій вона просила суд з урахуванням висновку судового експерта № 7418/7419/7420/17-21 від 20 серпня 2017 року визнати за нею, ОСОБА_1 право спільної сумісної власності на незавершене будівництво житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських № 3, с. Голубече, Крижопільського району; розділити незавершене будівництво житлового будинку № 3 по вул. Фалаштинських, с. Голубече, Крижопільського району, виділивши їй у власність 49/100 частин, вартість 506617,00 грн., а саме:

а) приміщення в житловому будинку «А» та прибудові літ «а»: 1-5 кімната, 1-6 кімната, 1-7 кімната, 1-8 коридор, 1-9 кімната,

б) господарські будівлі зблоковані літ. «Г», погріб під частиною будівлі літ. «Г/під», навіс літ. «Д».

В спільне користування надати огорожу 1, ворота 2, хвіртку 3, колодязь питний літ. «К»;

визнати за нею право на забудову земельної ділянки площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських № 3, с. Голубече, Крижопільського району у відповідності до будівельного паспорта №151 від 28 грудня 1996 року; визнати за нею право на введення в експлуатацію збудованого житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,25 га за адресою: вул. Фалаштинських № 3, с. Голубече, Крижопільського району і на отримання правовстановлюючих документів на цей будинок.

Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив в його задоволенні відмовити повністю з підстав, викладених в письмових запереченнях.

Вислухавши сторони, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить висновку про відмову в задоволенні позову.

Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-яку заяву, що стосується його прав і обов'язків цивільного характеру (п. 36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі "Голден проти Сполученого королівства" та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції).

Згідно положень ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що 06 травня 1997 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Голубецької сільської ради Крижопільського району Вінницької області, актовий запис № 3, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с. 6).

09 лютого 2005 року рішенням Крижопільського районного суду шлюб між ними було розірвано, що стверджується випискою з рішення Крижопільського районного суду (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 1996 року відповідач ОСОБА_4 купив в ОСОБА_6, який діяв від імені КСП імені ОСОБА_7 с. Голубече пожежне депо за 800 гривень, яке знаходиться за адресою: вул. Фалаштинських, 3, в с. Голубече, Крижопільського району, що підтверджується копією відповідного договору (а.с. 12).

28 грудня 1996 року ОСОБА_4 було отримано будівельний НОМЕР_1 на реконструкцію пожежного депо в житловий будинок садибного типу (а.с. 8-14).

Згідно рішення виконкому Голубецької сільської ради № 80, прийнятого в грудні 1996 року, ОСОБА_4 було надано земельну ділянку площею 0,25 га по вул. Фалаштинських, 3, в с. Голубече та було погоджено проведення реконструкції пожежного депо (а.с. 9-11).

В 1998 році реконструкція пожежного депо була закінчена і був збудований житловий будинок, однак до теперішнього часу в експлуатацію введений не був.

Згідно висновку судової експертизи № 105 від 15 жовтня 2004 року, який міститься в матеріалах справи (а.с. 15, 16), готовність житлового будинку з надвірними будівлями становила 100 %. Вартість будинку на момент проведення експертизи становила 62485 грн.

Також згідно висновку судового експерта № 7418/7419/7420/17-21 від 20 серпня 2017 року (а.с. 185-186), ступінь будівельної готовності житлового будинку з прибудовою по вул. Фалаштинських, 3, в с. Голубече, Крижопільського району, станом на момент проведення дослідження становить 100 %, що передбачає можливість введення його в експлуатацію. Ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами станом на час проведення експертизи становить 1036982,00 грн. Також експертом були надані варіанти розподілу на дві рівні частини вказаного будинку.

Тобто, суд приходить до висновку, що за період перебування в шлюбі майно відповідача значно збільшилося внаслідок трудових і грошових витрат обох з подружжя. Вказане підтверджується показами позивача та письмовими доказами про участь подружжя в реконструкції пожежного майна, висновок експерта про 100 % готовність до проживання в житловому будинку, та його ринкову вартість.

Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Тому суд вважає, що даний житловий будинок може бути визнаний спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 72 СК України, до вимог про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи вбачається, що сторони раніше вже намагалися розділити майно, що є предметом спору в даній цивільній справі в судовому порядку.

Так, в провадженні Бершадського районного суду Вінницької області знаходилася цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення, розподіл майна подружжя, визнання будівлі житловим будинком та витребування з чужого незаконного володіння.

Ухвалою Бершадського районного суду Вінницької області від 23 вересня 2010 року вищевказана позовна заява ОСОБА_1 залишена без розгляду (а.с. 54).

Також в справі міститься ухвала Бершадського районного суду Вінницької області від 05 грудня 2007 року про залишення без розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні житлом, вселення, розподіл майна подружжя, визнання будівлі житловим будинком та витребування з чужого незаконного володіння та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про визнання права власності і витребування майна з чужого незаконного володіння.

Вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 про своє порушене право знала не пізніше грудня 2007 року.

З позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно та визнання прав забудовника земельної ділянки, ОСОБА_1 до Крижопільського районного суду звернулася тільки 22 вересня 2015 року, тобто з порушенням строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 77 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки.

Згідно ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі за N 6-17цс17 порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, для правильного вирішення спору слід з'ясувати про захист, якого порушеного права заявлений позов у справі, і з яких підстав заявлений позов у справі, та в залежності від встановленого зробити висновок про правильність обчислення початку позовної давності за заявленими вимогами.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач просив відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності.

Відповідно до Правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно з ч. 4ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Позовні вимоги не містять належних засобів доказування в цій частині та жодним чином не спростовують заяви відповідача щодо пропуску строку позовної давності на застосуванні якого наполягає відповідач.

Разом із цим, мотивована заява про поновлення строків на звернення до суду, разом із обґрунтуванням поважності причин пропуску таких строків позивачем до суду не подано.

Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованою заяву відповідача про застосування позовної давності щодо позовних вимог ОСОБА_1

Пропуск строку позовної давності, сам по собі без врахування інших наведених вище обставин, є законною підставою для відмови в задоволенні позову. Обставин, які об'єктивно унеможливлювали звернення позивача з даним позовом до суду не встановлено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що на час звернення до суду у позивача сплинув строк позовної давності як щодо основної вимоги так і додаткових і підлягає застосуванню судом.

Питання про судові витрати вирішується судом у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 256-268 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності на майно, розподілу майна, визнання права на забудову земельної ділянки та визнання права на введення в експлуатацію житлового будинку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текс рішення складено 26.11.2018 року.

Суддя: