Справа № 140/2844/17
Провадження № 22-ц/772/930/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 рокуСправа № 140/2844/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2018 року, ухвалене у приміщенні Немирівського районного суду Вінницької області о 11:07 (головуючий суддя Науменко С.М.), дата складення повного судового рішення невідома,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок, підсобні приміщення, споруди,

встановив:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд з даним позовом до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу про визнання права власності на житловий будинок, підсобні приміщення, споруди.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що згідно її паспорту її місце реєстрації проживання в будинку АДРЕСА_1, з 18 вересня 2012 року.

Під час проживання в будинку з сім'єю вона проводила ремонтні роботи, користувалась земельною ділянкою, згідно довідки № 649 від 30 жовтня 2017 р., відповідач ОСОБА_4 дозволила її з сім'єю вселитись в будинок та користуватись земельною ділянкою, власником якої є Криківецька сільська рада.

Відповідач ОСОБА_4 в м. Немирові на праві особистої власності має житло і постійно проживає в м. Немирові, тому вона запропонувала її купити у неї житловий будинок який їй на праві власності в АДРЕСА_1. Вона погодилась купити даний будинок, підсобні приміщення за домовленою ціною 16000 гривень.

18 вересня 2012 року вони уклали договір купівлі-продажу житлового будинку, споруд, підсобних приміщень, відповідач зобов'язалась договір купівлі-продажу нотаріально посвідчити. Вони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, договором купівлі-продажу. Відбулося повне виконання договору, 18 вересня 2012 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 16000 гривень, а вона передала її ключі від будинку, споруд та всю документацію на житловий будинок та підсобні приміщення.

10 травня 2016 року ОСОБА_3 запропонувала ОСОБА_4 зареєструвати нотаріально договір купівлі продажу, але вона відмовилась від нотаріального посвідчення договору і пояснила що в неї немає коштів на приватизацію земельної ділянки біля будинку, що стало підставою для звернення її до суду з даним позовом.

Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу, визнання права власності на житловий будинок та підсобні приміщення, споруди - відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судом рішенням, позивач ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у якій просить скасувати оскаржуване нею рішення суду від 22 лютого 2018 року і постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. Посилається на його незаконність, необґрунтованість, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та не взяті судом до уваги, невідповідність нормам матеріального прав, яке не ґрунтується на доказах долучених до справи та досліджених у суді. Вважає, що судом не взято до уваги те, що відповідач визнала її позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення, адже усі істотні умови договору виконані, однак, немає можливості посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально, не з'ясовано правовий статус земельної ділянки на якій розташований придбаний нею будинок.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 та її представник адвокат ОСОБА_5 апеляційну скаргу повністю підтримали та просили її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Скаржник ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, однак надіслала суду відзив на апеляційну скаргу у якому апеляційну скаргу визнала та не заперечувала проти її задоволення, просила розглянути справу у її відсутність, тому відповідно до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України справа розглянута у її відсутність.

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст. 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає, оскільки ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, через доведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, відповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, правильне застосування норм матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції встановив та виходив з того, що не будучи укладеним, договір купівлі-продажу нерухомого майна не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України, а тому відсутні й правові підстави для визнання права власності на це майно, а таким чином позов є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Також позивачкою не надано суду жодних доказів щодо ухилення відповідачки ОСОБА_4 від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, а також взагалі відсутні докази звернення сторін до нотаріуса.

Апеляційний суд повністю погоджується з таким висновком суду та постановленим ним судовим рішенням, оскільки визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги є аналогічними доводам, викладеним у позові та не спростовують висновків судів першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині ухвали, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди з правильним висновком місцевого суду щодо їх оцінки.

Згідно вимог ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до ст. 640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Частиною 2 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину встановлена законом такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених ЦК України нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Закон надає суду право визнати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним.

Разом з тим, правила ст. 220 ЦК України щодо можливості визнання договору купівлі-продажу дійсним не поширюється на договори купівлі-продажу, предметом яких є земельні ділянки, єдиний майновий комплекс, житлові будинки / квартири/ або інше нерухоме майно, оскільки такий правочин підлягає нотаріальному посвідченню, а тому правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін прав та обов'язків.

Таким чином слід дійти висновку про те, що ч.2 ст. 220 ЦК України надає право суду визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним, на що також звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п.13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року.

Апеляційний суд переконаний, що є правильним висновок місцевого суду про те, що у зв'язку з цим, не будучи укладеним між сторонами у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 18 вересня 2012 року договір купівлі-продажу нерухомого майна, не може бути визнаний судом дійсним на підставі ст.220 ЦК України, а тому й відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на це майно. Окрім того, судом правильно звернута увага на те, що позивачем не надано суду жодних доказів щодо ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу та відсутні докази звернення сторін до нотаріуса. За таких підстав суд першої інстанції дійшов правильного, законного та обґрунтованого висновку про те, що позов є необґрунтованим та таким, що задоволенню не підлягає.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги як підстави для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову те що земельна ділянка на якій знаходиться спірний будинок, не приватизована, а тому немає кадастрового номера, у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 уже використала своє право на приватизацію земельної ділянки немає можливості виготовити правовстановлюючі документи на земельну ділянку на якій розташований даний будинок, а тому сторони позбавлені можливості оформити договір купівлі-продажу нотаріально.

Судом першої інстанції на виконання роз'яснень, які містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року, належним чином встановлені фактичні обставини справи у межах наданих сторонами у справі та досліджених доказів, а також зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, дана їх належна правова оцінка, зокрема з'ясовані вищезазначені причини чому даний правочин купівлі-продажу не був нотаріально посвідчений, чи дійсно відповідач ухилялася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Місцевим судом також правильно враховано те, що у даному випадку визнання позову відповідачем у справі не може слугувати правовою підставою для безумовного задоволення позову.

Разом з тим, апеляційний суд вважає, що подані позивачем в додатку до апеляційної скарги докази, які не були подані до суду першої інстанції та відповідно до вимог частин 2,3 ст. 367 ЦПК України не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції, є істотними для справи обставинами, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі позивачу, оскільки перебували у відповідача, а тому за певних обставин можуть бути підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

За вказаних обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, який повно встановивши фактичні обставини справи, із дотриманням норм процесуального права, вірно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому передбачених ст. 376 ЦПК України підстав для його скасування, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 5, 12, 76, 81, 263, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: