Справа № 466/5334/15-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 березня 2018 року Шевченківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді Свірідової В.В.

секретаря Шаповалової Ю.О.

з участю : позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним та позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

15.05.2015 року ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним, в якому просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір позики на суму 60 000 грн., укладений 01.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким передбачено виконання зобовязання шляхом передачі автомобіля НОМЕР_1 без згоди ОСОБА_1.

В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог покликається на те, що в липні 2016 року вона зареєструвала шлюб і змінила прізвище ОСОБА_5 на прізвище чоловіка, з яким уклала шлюб. Їй видано документ на прізвище ОСОБА_1

Про факт позики коштів в сумі 60000 грн. ОСОБА_3 позивач дізналася лише в суді 15.04.2015 року у справі про поділ майна подружжя, що викликало у неї велике здивування. Про відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_1 дізналась в межах кримінального провадження №90000425 від 09.02.2015 року, в якому він надавав неправдиві свідчення з приводу, нібито, одержання ОСОБА_6 від ОСОБА_3 грошових коштів в сумі 10 000 грн. за продажу кіоску, який відповідач без дозволу відібрав в її батьків, що проживають поруч з позивачем. ОСОБА_4 знав про те, що ОСОБА_3 перебуває у шлюбі і що автомобіль придбано під час перебування у шлюбі, а згоди іншого подружжя немає. ОСОБА_4 та ОСОБА_3 за договором позики діяли недобросовісно, оскільки позивач ОСОБА_4 знав про належність автомобіля подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_3 не отримав згоди на це у позивачки.

ОСОБА_3 мотивує, що кошти ним були взяті на проведення будівельних робіт та ремонту другого поверху будинку позивача. Жодного доказу про використання коштів на проведення будівельних робіт, якщо вони дійсно брались відповідачем ОСОБА_3 у відповідача ОСОБА_4 для суду не надано. Ремонт другого поверху будинку розпочато в 2013 році. Якщо навіть припустити, що позика ОСОБА_3 отримувалась, то і віддавати кошти повинен він. Ремонт проводився за кошти батьків позивача. ОСОБА_1 не бачила коштів в сумі 60000 грн. і на що вони були витрачені ОСОБА_3 їй не відомо. Можливо ним використано 60 000 грн., але не в інтересах сім'ї. Позивач ОСОБА_1 подавала позов про поділ спільного майна подружжя, в масу якого входить спільно придбаний автомобіль. Відповідач ОСОБА_3 подав зустрічний позов щодо поділу майна і як третю особу притягує до справи ОСОБА_4, який лише 02.02.2016 року подає позов до суду про стягнення суми позики та виникає, так звана розписка, яка засвідчує отриману позику саме в сумі, в якій визначено вартість придбаного ними автомобіля. Разом з тим, борг не повернуто в термін, який зазначено в розписці до 01.05.2015 року, але чомусь жодних претензій не було та коштів від позивачки не вимагалось, як і отримання автомобіля. Разом з тим, у зустрічному позові ОСОБА_3 ставить вимогу про визнання отриманої позики спільним майном подружжя, але ж рішення у справі ще не прийнято та чи є це спільним майном подружжя буде предметом розгляду у вказаній справі.

ОСОБА_3, взявши на себе зобов'язання з повернення позики, уклав правочин, який виходить за межі дрібного побутового, оскільки укладений в сумі 60 000 грн., а відповідно до ст. 31 ЦК України дрібним побутовим правочином вважається правочин, який задовольняє побутові потреби особи та стосується предмета, який має невисоку вартість.

У спірному правочині зазначено, що в разі неможливості повернути борг ОСОБА_3 зобов'язується в якості погашення боргу передати у власність позикодавця автомобіль НОМЕР_2 номер кузова НОМЕР_3. Виникає питання чому він цього не зробив відразу після закінчення терміну встановленого для повернення грошей - 01.05.2015 року та чому ОСОБА_7 цього не вимагав. Вказаний автомобіль є спільною сумісною власністю, оскільки на момент придбання автомобіля позивач з ОСОБА_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі, проте жодної згоди про передачу спільного майна не надавала. Договори з іншими особами щодо майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, мають укладатися за їхньою спільною згодою.

ОСОБА_4 зазначає, що позивач та ОСОБА_3 ухиляються від повернення суми боргу, чим порушують взяті на себе зобов'язання, а оскільки йому стало відомо, що автомобіль є предметом спору у суді, то звертається до суду з позовом, а, отже, погоджується такий взяти в рахунок боргу. Як зазначено в розписці, яку надавав ОСОБА_3, присутньою була при цьому дружина ОСОБА_4 і не була присутня позивачка. Не зазначено в розписці в інтересах кого, якщо надавались, позичались кошти ОСОБА_3 ОСОБА_4 надаючи позику мав поцікавитись в інтересах кого укладається договір і чи є згода іншого подружжя. Позика щодо отримання коштів колишнім чоловіком позивача без її згоди та із передачею спільного автомобіля, у разі неповернення грошей, є незаконною. Жодних зобов'язань перед ОСОБА_4 у ОСОБА_1 не могло виникнути, так як вона не є суб'єктом відповідальності за так званою розпискою про отримання коштів ОСОБА_3

Договір позики, який укладено колишнім чоловіком ОСОБА_3 із ОСОБА_4, стосується майна, яке належить відповідачу та позивачу на праві спільної сумісної власності. Коштів на повернення боргу, якщо такий існує, у ОСОБА_3, немає і заборгував він на даний час перед дітьми за несплату аліментів в сумі біля 50 000,00 грн. та перед банками за отримані кредити, які його розшукують за місцем реєстрації. Разом з тим, ОСОБА_3 є підсуднім у кримінальному провадженні, яке є в провадженні Миколаївського районного суду, та має відшкодувати матеріальні та моральні збитки потерпілим у справі. ОСОБА_3 ніде не працює та немає доходів і лише за рахунок майна може покрити свої зобов'язання. У відповідності до СК України дружина та чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим подружжям без згоди, якщо цей договір виходить за рамки дрібного побутового, та борг може стати для подружжя спільним лише за умови, що будуть надані докази про використання позичених коштів в інтересах сім'ї. ОСОБА_3 позичив кошти, як він стверджує, а розпорядився автомобілем, який в 1/2 частці належить позивачу, без згоди ОСОБА_1 на це. Враховуючи вищевикладене, вимушена звернутися до суду.

02 лютого 2016 року третя особа з самостійними вимогами ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу, в якому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 солідарно борг в сумі 60 000 гривень та судовий збір (а.с.54).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 25 березня 2016 року позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним та позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_8 про стягнення боргу за розпискою об*єднано в одне провадження та присвоєно у справі № 466/5334/15ц (а.с. 52).

Свої вимоги ОСОБА_4 мотивує тим, що 01 травня 2012 року він, у присутності своєї дружини ОСОБА_9 на прохання ОСОБА_3 (паспорт серії КС № 945338), позичив останньому гроші в сумі 60 (шістдесят) тисяч гривень терміном на 3 (три) роки, які зобов'язувався повернути до 01 травня 2015 року.

Даною розпискою було передбачено, що у разі неможливості повернути борг до вказаної дати, ОСОБА_3 зобов'язується передати ОСОБА_4 у власність автомобіль НОМЕР_4, номер кузова ХТА 065778.

Відповідно до ст. ст. 1046, 1047 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ч. 2 ст.65 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

Частиною 3 ст.61 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як пояснив свого часу ОСОБА_3, вказані кошти йому були необхідні для проведення будівельних робіт за адресою: м. Львів, вул. Розточчя, 52а (ос.), де він проживав разом з дружиною ОСОБА_5 та малолітніми дітьми.

До сьогоднішнього часу відповідачі ухиляються від повернення суми боргу, чим порушили взяті на себе зобов'язання.

Натомість, із надісланої копії зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на майно, набуте за час перебування у шлюбі та покладення обов'язку з повернення 1/2 боргу, набутого подружжям під час спільного проживання, ОСОБА_4 стало відомо, що його залучено в якості третьої особи, а предметом спору, поряд з іншим майном, є автомобіль НОМЕР_4, номер кузова ХТА 1065778.

Відповідно до статей 525 та 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов позики та Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Враховуючи вищевикладене, для захисту своїх порушених прав вимушений звернутися до суду.

Позивач ОСОБА_1 та представники позивача ОСОБА_10»як У.В. та ОСОБА_2 в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві та уточненні до неї. Просять уточнений позов задовольнити в повному обсязі. Позов ОСОБА_4 заперечили та просили у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_11 в судовому засіданні позов заперечили, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи, просили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Позов ОСОБА_4 визнав в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 в судовому засіданні позов заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи, та просив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі. Свої позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві.

Заслухавши пояснення сторін, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним підлягає до задоволення, а позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Статтею 203 ЦК України передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину.

Відповідно до пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року N 9 «Про судову практику з розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Відповідно частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих що повязані з його недійсністю.

Відповідно до частини 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами, що позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 колишнє подружжя, шлюб між ними розірвано рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16.02.2015 року (а.с.3).

01.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 60000,00 грн., а останній зобовязувався повернути вказану суму до 01.05.2015 року. У разі неможливості повернути борг до вказаної дати, ОСОБА_3 зобовязався в якості погашення боргу передати у власність ОСОБА_4 свою машину марки ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_3.

Факт передачі грошей підтверджується розпискою від 01.05.2012 року. Розписка написана в присутності ОСОБА_9 (а.с. 55).

З висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів №5439/5440 від 16.03.2017 року, виконаного Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз вбачається, що підпис від імені ОСОБА_9 в розписці від 01.05.2012 року виконаний самою ОСОБА_9.

Так, судом також встановлено, що даний договір позики від 01.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений ОСОБА_3 без згоди дружини ОСОБА_5

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби.

Аналогічні за змістом висновки встановлені правовою позицією Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 163цс12.

Відповідач ОСОБА_3 зазначав, що кошти ним були взяті на проведення будівельних робіт та ремонту другого поверху будинку позивачки, проте жодного доказу про використання коштів, позичених у ОСОБА_4 на проведення будівельних робіт відповідачем суду не надано.

Позивач ОСОБА_5В.в судовому засіданні заперечила ту обставину, що ніби-то позичені ОСОБА_3 кошти були використані на потреби сім"ї, про такі кошти їй не було відомо, дозволу чи згоди на отримання таких коштів від ОСОБА_4 вона чоловіку (відповідвачу) не надавала.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні зазначила, що дійсно підписала таку розписку 01.05.2012р., однак самої передачі її чоловіком ОСОБА_4 ОСОБА_3 коштів в розмірі 60 000 грн. вона не бачила.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також зясовано, що дружина ОСОБА_5 не надавала у письмовій формі згоди на укладення договору позики.

Враховуючи вищевикладене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним є підставний та підлягає до задоволення в повному обсязі.

Що стосується позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про стягнення боргу, то такий, на думку суду, підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що 01.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_3 60000,00 грн., а останній зобовязувався повернути вказану суму до 01.05.2015 року. У разі неможливості повернути борг до вказаної дати, ОСОБА_3 зобовязався в якості погашення боргу передати у власність ОСОБА_4 свою машину марки ВАЗ 2110, д.н.з. НОМЕР_5, номер кузова НОМЕР_3.

У відповідності до ст. 1046 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Згідно вказаного договору позики позичальник зобовязувався повернути позикодавцеві у строк до 01.05.2015 року всю суму позики.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

У визначений строк 01.05.2015 року відповідач ОСОБА_3 боргу не повернув, чим порушив взяті на себе зобовязання.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Виходячи з вищенаведеного, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи те, що отримані ОСОБА_3 грошові кошти були витрачені в інтересах сімї не підтверджені відповідними доказами, а також зясовано, що дружина ОСОБА_5 не надавала у письмовій формі згоди на укладення договору позики, відповідач ОСОБА_3 не повернув позивачеві ОСОБА_4 позичену в нього грошову суму у визначений договором строк, та дані кошти не повернуто на час ухвалення рішення, суд прийшов до висновку, що позов є підставним та обґрунтованим і підлягає до часткового задоволення в частині стягнення з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_4 60000 гривень.

Крім того, в силу дії ст. 141 ЦПК України до стягнення зі сторін підлягає розмір судових витрат, сплачених при зверненні з позовною заявою до суду.

У звязку з наведеним, з ОСОБА_3 підлягають стягненню на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 551,21 грн., а з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн. в рівних частинах з кожного (по 121,80 грн.)

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення, а позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають до часткового задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Керуючись ст.ст.13,76,81,82,83,89,95,263,265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_6, до ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_7, ОСОБА_4,ІПН НОМЕР_8, про визнання договору позики недійсним- задовольнити повністю.

Визнати недійсним договір позики на суму 60 000 грн., укладений 01.05.2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яким передбачено виконання зобовязання шляхом передачі автомобіля НОМЕР_1 без згоди ОСОБА_1.

Позов ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_8, до ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_7, ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_6, про стягнення боргу за розпискою - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_7, на користь ОСОБА_4 ,ІПН НОМЕР_8, борг в сумі 60 000 гривень (шістдесят тисяч гривень).

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 551,21 грн., з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 243,60 грн. в рівних частинах з кожного (по 121,80 грн.)

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення апеляційної скарги.

Суддя ОСОБА_12