Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 727/5420/15

провадження № 61-9288св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Чернівецька міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2016 року у складі судді Чебан В. М. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2016 року у складі колегії суддів: Лисака І. Н., Височанської Н. К., Владичана А. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, який в процесі розгляду справи доповнила, до Чернівецької міської ради про стягнення сплачених за недійсним договором коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 20 квітня 2007 року вона придбала у міської ради нежилі приміщення підвалу загальною площею 74,80 кв м., які знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_1 за кошти в сумі 108 694,80 грн, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно. Окрім цього позивачем сплачено платіж в розмірі 1 % вартості нерухомого майна в міський бюджет (1 086,95 грн).

Позивач вказує, що рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 липня 2012 року дії виконавчого комітету міської ради та Чернівецької міської ради стосовно оренди та надання у власність вищевказаних житлових приміщень визнані незаконними, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності від 02 березня 2006 року та договір купівлі-продажу від 20 квітня 2007 року.

Департаментом економіки Чернівецької міської ради було відмовлено ОСОБА_1 з приводу повернення їй сплачених коштів, оскільки нею не надано фінансових документів, а також вказано, що взагалі відсутня технічна можливість виділу даних приміщень в натурі.

Таким чином, відповідачем її фактично введено в оману, а тому згідно вимог статті 216 ЦК України позивач вважає, що відповідач зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду.

Крім того, при вчиненні правочину в квітні 2007 року нею було сплачено кошти в сумі 109 781,75 грн, що на той час відповідно до листа НБУ складало 21 739 доларів США. При цьому на даний час 21 739 доларів США складають 509 799,55 грн.

Тривалий час відповідач ухиляється від відшкодування збитків, їй було завдано моральних страждань, порушено звичайний ритм її життя, а тому завдану моральну шкоду позивач оцінює в суму 25 000,00 грн.

В ході розгляду судом справи позивачем змінено підстави позовних вимог та уточнення суми матеріальної шкоди. При вчиненні правочину в квітні 2007 року нею сплачені кошти в розмірі 109 781,75 грн, що згідно індексу інфляції за період з 01 липня 2001 року по 30 квітня 2007 року (152 %) та з 01 травня 2007 року по 30 вересня 2014 року (210,1 %) складає, з урахуванням 3 % річних, 260 957,40 грн та 25 000,00 грн моральної шкоди.

Згідно заяви про зміну підстави позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача на її користь кошти в сумі 260 957,40 грн та 25 000,00 грн моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Чернівецької міської ради на її користь кошти в сумі 108 694,80 грн. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що способом захисту прав є відповідні заходи, які дають підстави постраждалій особі відновити становище, яке існувало до порушення і отримати втрачені блага майнового або немайнового характеру. Тому стягнуто з відповідача вартість спірного майна, а саме сплачені позивачкою кошти в сумі 108 694,80 грн. Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення суми з урахуванням індексу інфляції суд виходив з того, що це не є невиконання грошового зобов'язання, передбачене вимогами статті 625 ЦК України. Відмовляючи в задоволенні вимог щодо відшкодування моральної шкоди внаслідок визнання договору купівлі-продажу недійсним, виходив з того, що між сторонами існували зобов'язальні відносини, а моральна шкода може бути відшкодована лишу у випадках, встановлених договором.

Рішення суду першої інстанції оскаржено позивачем в частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів та інфляційних втрат, в іншій частині рішення суду першої інстанції судом апеляційної інстанції не переглядалося.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 26 квітня 2016 року в частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні вимог про стягнення процентів та інфляційних втрат скасовано. У задоволені позовних вимог в цій частині відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивач не зазначив нормативного акту, який би встановлював розмір процентів на користування коштами з моменту визнання правочину недійсним, а в договорі сторонами такі не обумовлювалися.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівців від 07 вересня 2016 року стягнуто з Чернівецької міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 086,95 грн,

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та рішення суду апеляційної інстанції в частині відмови в стягненні інфляційних втрат, процентів та моральної шкоди, і задовольнити позовні вимоги в цій частині, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували правовідносини, які склалися, а лише обґрунтували відмову з різних підстав. На даний час, ОСОБА_1 запропонували отримати знецінені кошти без урахування інфляційних втрат, які передбачені чинним законодавством, 3 % річних та моральної шкоди.

Предметом касаційного перегляду є рішення суду апеляційної інстанції в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди судом касаційної інстанції рішення суду апеляційної інстанції не перевіряється, оскільки судом апеляційної інстанції в цій частині рішення суду першої інстанції не переглядалося.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

20 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено, що 20 квітня 2007 року між ОСОБА_1 та Департаментом економіки Чернівецької міської ради в особі першого заступника директора, начальника управління обліку, використання та приватизації майна департаменту економіки міської ради Степанчук Г. Я. було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого є нежилі приміщення підвалу (а. с. 7-8).

Договір був укладений уповноваженим радою структурним підрозділом, а кошти надійшли до фонду міського бюджету, розпорядником якого є відповідач.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 17 липня 2012 року, яке набрало законної сили 15 листопада 2012 року, визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 березня 2006 року на нежилі приміщення підвалу в житловому будинку літ. А, загальною площею 74,80 кв. м., по АДРЕСА_1 Визнано недійсним договір купівлі-продажу приміщень № 805 від 20 квітня 2007 року, укладеного між Департаментом економіки Чернівецької міської ради та ОСОБА_1 щодо нежилих приміщень підвалу, загальною площею 74,8 кв. м. в будинку АДРЕСА_1

Департаментом економіки Чернівецької міської ради у поверненні сплачених позивачкою коштів, було відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 на підставі статті 216 ЦК України звернулася до суду про стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з відповідача сплачені позивачкою кошти в сумі 108 694,80 грн, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин застосовуються норми статті 1212 ЦК України як підстава задоволення вимог в частині повернення сплачених за недійсним правочином коштів в сукупності із статтею 216 ЦК України.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення суми індексу інфляції, суд першої інстанції, виходив з того, що заявлені вимоги не є невиконанням грошового зобов'язання, передбачене нормами статті 625 ЦК України.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні процентів та інфляційних втрат, апеляційний суд виходив з того, що позивачем не зазначено нормативного акту, який би встановлював розмір процентів за користування коштами з моменту визнання правочину недійсним, а в договорі сторонами такі не обумовлювалися.

Однак, з висновками апеляційного суду погодитись неможливо.

Встановлено, що у Чернівецької міської ради виникло грошове зобов'язання перед ОСОБА_1, оскільки визнано недійсними свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 02 березня 2006 року та договір купівлі-продажу нерухомого майна від 20 квітня 2007 року. Тобто у Чернівецької міської ради виникло зобов'язання перед позивачем по поверненню на його користь грошових коштів, сплачених в якості вартості за спірні приміщення підвалу у 2007 році.

Судовими рішеннями в попередніх справах встановлено і не заперечується сторонами у справі, що позивач на виконання умов Договору, визнаного згодом недійсним, сплатив відповідачу грошові кошти в розмірі 108 694,80 грн.

Відповідно до статті 1212 ЦКУкраїни особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно; особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

На порушення цієї норми відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув сплачені позивачем гроші.

Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Наслідки прострочення грошового зобов'язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тому у разі прострочення виконання зобов'язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України.

Крім того, у постанові Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Вказані вище висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17-ц.

Отже, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції неправильно застосував норму статті 1212 ЦК України.

Діюче законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з наявністю судового рішення чи відкриття й виконання виконавчого провадження.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України.

З огляду на те, що Чернівецькою міською радою прострочено грошове зобов'язання по поверненню коштів ОСОБА_1, сплачених ним за недійсним правочином, то апеляційний суд не звернув уваги на те, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення процентів та інфляційних втрат.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (частина друга статті 216 ЦК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та норма матеріального права, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, судом апеляційної інстанції не встановлені, оскаржуване судове рішення апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що відповідно до статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційної цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 22 червня 2016 року в частині позовних вимог про стягнення інфляційних втрат, процентів скасувати, справу передати в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване судове рішення апеляційного суду втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Крат
В. П. Курило