Постанова

іменем України

6 березня 2018 року

м. Київ

справа № 755/22620/14-ц

провадження № 61-1673 зпв 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С.О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства «АРТЕМ-БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за заявою ОСОБА_1, поданою його представником ОСОБА_2, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «АРТЕМ-БАНК» (далі - ПАТ «АРТЕМ-БАНК») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог ПАТ «АРТЕМ-БАНК» посилалося на те, що 20 липня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АРТЕМ-БАНК» (далі - ТОВ «АРТЕМ-БАНК»), правонаступником якого є ПАТ «АРТЕМ-БАНК», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 53/07 (далі - Кредитний договір) та додаткову угоду до нього, за умовами яких ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 55 495 доларів США зі сплатою 13 % річних та кінцевим терміном повернення до 31 серпня 2023 року. Кредит був наданий відповідачу для придбання автомобіля марки «Toyota Tundra», який у подальшому став предметом договору застави, укладеним того ж дня між банком і ОСОБА_1 на забезпечення виконання Кредитного договору. У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов Кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 28 957,39 доларів США, яку банк разом з пенею у розмірі 11 562,74 доларів США просив стягнути з відповідача.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 6 лютого 2017 року у задоволенні позову ПАТ «АРТЕМ-БАНК» відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «АРТЕМ-БАНК» задоволено частково. Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 6 лютого 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АРТЕМ-БАНК» заборгованість за Кредитним договором у сумі 28 957,39 доларів США, пеню за порушення виконання зобов'язання за Кредитним договором у розмірі 11 562,74 доларів США, що еквівалентно 306 520 грн 62 коп., і судовий збір у розмірі 7 673 грн 40 коп.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1, подану його представником ОСОБА_2, відхилено. Рішення Апеляційного суду міста Києва від 10 травня 2017 року залишено без змін.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року.

У поданій заяві представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року, якою відхилено його касаційну скаргу, і передати справу на розгляд до суду касаційної інстанції з передбаченої пунктом 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЦПК України 2004 року), підстави невідповідності вказаного судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, а саме - статей 256, 257, 258 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

На підтвердження зазначених підстав подання заяви представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 посилається на постанову Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2018 року Верховним Судом України заяву представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду міста Києва, а ухвалою від 23 лютого 2018 року - призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у кількості п'яти суддів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року передбачено, що Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

Судами встановлено, що 20 липня 2007 року між ТОВ «АРТЕМ-БАНК» та ОСОБА_1 (позичальник) було укладено Кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти в сумі 55 495 доларів США зі сплатою 13 % річних на кінцевим терміном повернення не пізніше 20 липня 2012 року (включно).

Вказані грошові кошти були надані ОСОБА_1 для придбання автомобіля марки «Toyota Tundra», який він придбав на підставі договору купівлі-продажу № 09 від 18 липня 2007, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Регіон-трейд».

Позичальник зобов'язався щомісячно здійснювати погашення кредиту і сплачувати нараховані банком відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 1 262,68 доларів США.

З метою забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 20 липня 2007 року між ТОВ «АРТЕМ-БАНК» і ОСОБА_1 було укладено договір застави транспортного засобу № 53/70, за умовами якого ОСОБА_1 передав в заставу банку придбаний ним вищевказаний автомобіль.

Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, щоза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Судами встановлено, що банк свої зобов'язання виконав належним чином та надав кредит у сумі 55 495 доларів США, однак ОСОБА_1 порушив умови Кредитного договору, у зв'язку з чим за ним утворилася заборгованість.

Також встановлено, що ОСОБА_1 звертався до банку із заявою про часткове погашення заборгованості за Кредитним договором та зняття обтяження із заставного майна.

31 липня 2013 року кредитним комітетом ПАТ «АРТЕМ-БАНК» було розглянуто пропозицію відповідача і прийнято рішення, оформлене протоколом № 32-7/13, яким встановлено поточну заборгованість у розмірі 44 183,17 доларів США за тілом кредиту та 10 446,22 доларів США за нарахованими відсотками, вирішено зняти обтяження із заставного майна - автомобіля марки «Toyota Tundra» за умови погашення позичальником кредитної заборгованості в розмірі 25 тис. доларів США у строк до 10 серпня 2013 року, і визначено, що погашення позичальником залишку кредитної заборгованості буде здійснюватися згідно з графіком щомісячно рівними частинами, починаючи з жовтня 2013 року.

6 серпня 2013 року між банком і ОСОБА_1 було укладено Додаткову угоду № 2 до Кредитного договору, за умовами якої змінено строк погашення кредитної заборгованості до 31 серпня 2023 року (включно), доповнено договір Додатком № 1, сума кредитної заборгованості позичальника визначена в розмірі 29 629,39 доларів США, яка сплачується щомісячно рівними частинами в сумі 246,91 доларів США згідно з графіком. Вилучено положення про забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором шляхом укладення договору застави на придбаний автомобіль.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 листопада 2015 року, відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ПАТ «Артем-Банк» про визнання Додаткової угоди № 2 від 6 серпня 2013 року недійсною.

Відповідачем не спростовано належними та допустимими доказами доводи позивача про існування у нього станом на 6 серпня 2013 року заборгованості перед банком за тілом кредиту в розмірі 44 183,17 доларів США та за нарахованими відсотками за користування кредитними коштами - в розмірі 10 446,22 доларів США.

Згідно з випискою по рахунку № НОМЕР_1 та квитанцією № 164_8 від 7 серпня 2013 року ОСОБА_1 внесено платежі в сумі 14 553,78 доларів США, які банком зараховано на погашення заборгованості за тілом кредиту, та 10 446,22 доларів США, які зараховано на погашення прострочених відсотків, а всього - 25 тис. доларів США.

Після внесення вказаних змін до Кредитного договору ОСОБА_1 продовжував порушувати його умови і за 11 місяців оновленого графіку погашення заборгованості сплатив 5 лютого 2014 року лише 672 долари США.

Згідно з випискою ПАТ «АРТЕМ-БАНК» по особовому рахунку ОСОБА_1 заборгованість за Кредитним договором станом на 25 березня 2016 року склала 28 957,39 доларів США.

Відмовляючи ПАТ «АРТЕМ-БАНК» у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності банком розміру заборгованості, а також - з порушення процедури проведення дострокового стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції, з рішенням якого погодився суд касаційної інстанції, дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність ПАТ «АРТЕМ-БАНК» позовних вимог, оскільки позичальник не виконував узятих на себе зобов'язань за Кредитним договором. Крім того, суд встановив, що підстави для застосування до спірних правовідносин позовної давності відсутні, так як, погасивши частину заборгованості за тілом кредиту і відсотками у розмірі 25 тис. доларів США, ОСОБА_1 визнав свій борг, що свідчить про переривання перебігу позовної давності.

Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Як зазначено вище, згідно з умовами укладеного між сторонами у даній справі Кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та у строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів.

Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_1 7 серпня 2013 року здійснив часткове погашення кредитної заборгованості у розмірі 25 тис. доларів США, а 5 лютого 2014 року - у розмірі 672 долари США, перебіг позовної давності у вказані дні переривався і починався заново.

Банк звернувся до суду з позовом 27 серпня 2014 року, тобто в межах загальної і спеціальної позовної давності.

Отже, у цій справі апеляційним судом, з висновками якого погодився суд касаційної інстанції, правильно застосовані норми матеріального права, якими врегульовано питання, пов'язані із застосуванням позовної давності.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14 суд виходив з того, що відповідач перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим з 10 січня 2006 року у неї утворилася заборгованість за кредитним договором, а банк звернувся до суду з позовом до неї 25 березня 2013 року. Тому висновок суду про відсутність підстав для застосування позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованих на час звернення до суду платежів ґрунтується на неправильному застосуванні норм матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення. У вказаній справі обставин, які б свідчили про переривання після 10 січня 2006 року перебігу позовної давності, судом не встановлено.

Отже, у даній справі та у справі № 6-20цс14 судами встановлені різні фактичні обставини, а тому надана для порівняння постанова Верховного Суду України не слугує прикладом невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права - статей 256, 257, 258 ЦК України.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, а норми матеріального права у судовому рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно, що відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року є підставою для відмови в задоволенні заяви.

Керуючись підпунктом 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, пунктом 4 частини першої статті 355, частиною першою статті 360-2, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1, поданої його представником ОСОБА_2, про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 жовтня 2017 року відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С. О. Погрібний