АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/352/18 Доповідач - Ткач З.Є.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2018 року м. Тернопіль

Колегія суддів суду апеляційної інстанції Тернопільської області в складі:

головуючого - Ткача З.Є.

суддів: Міщій О. Я., Щавурська Н. Б.,

за участю секретаря Шмигельська І.З.

з участю ОСОБА_1 представника обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" Качура С.В.,

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу №607/19753/14-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2018 року, ухваленого суддею Грицак Р.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" про зобов'язання видати трудову книжку, внесення запису про звільнення, стягнення заробітної плати, скасування наказів про звільнення та припинення трудового договору, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2014 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" (далі - ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця") про зобов'язання відповідача видати дублікат трудової книжки, внести запис про її звільнення з 20 листопада 2014 року згідно поданої заяви, про нарахування та стягнення невиплаченої заробітної плати, визнання недійсним та скасування наказу про звільнення, про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу.

В подальшому позивачка доповнила позовні вимоги новими, в яких просила скасувати наказ №1 Обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" від 15 листопада 2017 року про припинення трудового договору та звільнення з роботи з 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що з 01 березня 2006 року працювала в ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" на посаді головного бухгалтера. В 2010 році вона звернулася з позовом до відповідача про нарахування та стягнення заробітної плати. Під час розгляду справи в суді дізналася про існування наказу президента ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" № 9-К від 15 серпня 2009 року про її звільнення з посади головного бухгалтера. Вказаний наказ вважає незаконним, оскільки він виданий з порушенням норм трудового законодавства.

Вказала, що не була звільнена з роботи, оскільки продовжувала виконувати обов'язки головного бухгалтера ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця", вела та подавала звітність. Заробітну плату не отримувала через те, що вона, як головний бухгалтер не мала права без відома керівництва нарахувати її собі.

20 листопада 2014 року вона подала відповідачу заяву про звільнення, однак наказу про її звільнення видано не було.

15 листопада 2017 року ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" винесено наказ №1 про припинення з нею трудового договору та звільнення з роботи з 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

Даний наказ є незаконним, оскільки вона не була попереджена про переведення на роботу в іншу місцевість. Крім того, на підставі цього наказу їй не було нараховано та виплачено заробітну плату та не видано трудову книжку.

Зважаючи на вищевикладене, просила скасувати наказ № 9-К від 15 серпня 2009 року, наказ №1 від 15 листопада 2017 року ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця", зобов'язати відповідача видати трудову книжку, яка була втрачена з його вини, та внести у неї запис про її звільнення із 20 листопада 2014 року згідно поданої нею заяви. Також просила суд зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй 96000 грн. середнього заробітку за порушення терміну (30 місяців) видачі трудової книжки, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати 3200 грн.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 лютого 2016 року та рішення колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Тернопільської області від 08 червня 2016 року в частині вирішення судами позовних вимог про зобов'язання відповідача видати трудову книжку та внести до неї запис про звільнення ОСОБА_1, нарахування та стягнення з відповідача на користь позивачки заробітної плати за весь час вимушеного прогулу починаючи з 20 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки та зарплати з врахуванням інфляції та індексації скасовані та справу в зазначених частинах передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 2 лютого 2018 року вирішено: «Позовні вимоги задовольнити частково. Скасувати накази №1 Обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгосп-здравниця" від 15 листопада 2017 року про припинення трудового договору з ОСОБА_1 та звільнення з роботи з 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Зобов'язати Обласне об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" внести запис у трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 з 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України. В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.»

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову скасувати і постановити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вважає, що суд прийшов до помилкового висновку про те, що трудові відносини з ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" припинилися з 11 лютого 2010 року, оскільки заяви про звільнення з цієї дати вона не подавала, від виконання трудових обов'язків не відмовлялась, про переїзд підприємства в іншу місцевість не повідомлялась та від переїзду не відмовлялась, доказів про переїзд підприємства в с. Долину Теребовлянського району не має.

Крім того вважає, що суд безпідставно відмовив у позові про зобов'язання відповідача видати трудову книжку та виплатити заробітну плату за час вимушеного прогулу, оскільки обов'язок відповідача видати трудову книжку в день звільнення передбачений ч.1 ст.47 КЗпП України.

Рішення суду в іншій частині сторонами не оскаржується і в силу вимог ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Письмового заперечення на апеляційну скаргу ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" не надало.

Заслухавши доповідь суді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів до вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Суд першої інстанції встановив наступні обставини, які визнавались сторонами судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи.

Наказом №2 від 01 березня 2006 року ОСОБА_1 прийнято на посаду головного бухгалтера ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця".

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №805638 станом на 01 вересня 2009 року існувало підприємство Обласне об'єднання оздоровчих закладів "Тернопільздравниця".

28 липня 2009 року проведена державна реєстрація змін, змінена назва підприємства із Обласне об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" на Обласне об'єднання оздоровчих закладів "Тернопільздравниця", що підтверджується витягом з Єдиного держаного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №960581 (Запис 11).

15 серпня 2009 року президентом ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" видано наказ №9-К про звільнення ОСОБА_1 з посади головного бухгалтера з 15 серпня 2009 року у зв'язку із втратою довір'я до неї відповідно до ч. 2 ст. 41 КЗпП України.

Даний наказ скасовано попереднім рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 лютого 2016 року по даній справі, залишеного в цій частині апеляційним судом без змін.

Також встановлено, що 10 лютого 2010 року за взаємною згодою сторін припинено термін дії договору оренди №266 нерухомого майна, що належить до державної власності приміщення (літ. "А") площею 26,12 кв.м., за адресою: вул. Кн. Острозького, 14 №2, що перебувало на балансі Головного управління агропромислового розвитку Тернопільської обласної державної адміністрації, укладеного між регіональним відділенням та ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця". Орендоване майно повернуто балансоутримувачу за актом приймання-передачі 10 лютого 2010 року Головному управлінню агропромислового розвитку Тернопільської обласної державної адміністрації.

17 грудня 2010 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, внесено запис про державну реєстрацію припинення юридичної особи ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця".

Проте, 31 травня 2011 року внесено запис про скасування реєстраційної дії, щодо припинення юридичної особи ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця".

Також встановлено, що рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 29 липня 2010 року зобов'язано ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" нарахувати та виплатити ОСОБА_1 заробітну плату за період з червня 2009 року по лютий 2010 року з врахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, три проценти річних від простроченої суми.

Крім того, судом встановлено, що ОСОБА_1 з 01 листопада 2011 року по 31 березня 2013 року працювала на посаді головного бухгалтера пансіонату "Збруч", що підтверджується трудовими договорами про роботу за сумісництвом від 01 листопада 2011 року, 14 травня 2012 року та довідкою виданою 28 жовтня 2013 року ТОВ Пансіонат "Збруч".

З 13 серпня 2013 року по 31 жовтня 2013 року ОСОБА_1 працювала в ТОВ "Юрвіде", що підтверджується довідкою виданою вказаним товариством 01 вересня 2014 року.

В 07 листопада 2014 року ОСОБА_1 на адресу ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" надіслала заяву про дострокове розірвання трудового договору, мотивуючи невиконанням рішення суду про нарахування та виплату заробітної плати за період з червня 2009 року по лютий 2010 рік, а також просила провести всі розрахунки, видати трудову книжку та внести запис про її звільнення із займаної посади з 20 листопада 2014 року. Дана заява була отримана відповідачем 11 листопада 2014 року.

15 листопада 2017 року президентом Обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" Кулик П.К. у зв'язку зі скасуванням наказу №9-К ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" від 15 серпня 2009 року "Про звільнення з роботи ОСОБА_1", на підставі Акту комісії ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" видано наказ №1 "Про звільнення ОСОБА_1 з 11 лютого 2010 року з посади головного бухгалтера ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" згідно вимог п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою переводитись на роботу в іншу місцевість разом з ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця".

Зазначений наказ став предметом оскарження згідно доповнених позовних вимог ОСОБА_1

Заявивши вищевказані позовні вимоги, позивачка вважала, що трудовий договір з відповідачем ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" та нею припинено з 20 листопада 2014 року на підставі її заяви про звільнення з роботи за власним бажанням.

Відповідач вважав, що трудові стосунки з позивачкою припинено з 10 лютого 2010 року - з часу припинення нею виконання трудових обов'язків в ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця", на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість.

Частково задовольняючи позов суд першої інстанції прийшов до висновку, що трудові стосунки позивачкою з ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" припинено з 10 лютого 2010 року, та зобов'язав відповідача вчинити відповідний запис в трудову книжку позивачки.

Також суд виходив з того що, безстроковий трудовий договір передбачає виконання працівником правил внутрішнього трудового розпорядку, виконання функцій (обов'язків) працівника, дотримуватися режиму роботи підприємства (ст. ст. 139, 142 КЗпП України). Позивачка ОСОБА_1 з 10 лютого 2010 року обов'язки головного бухгалтера в ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" не виконувала, натомість з 01 листопада 2011 року по 31 березня 2013 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Пансіонат "Збруч", місцезнаходження якого смт. Лазурне, Скадовський район, Херсонська область, та з 13 серпня 2013 року по 31 жовтня 2013 року працювала в ТОВ "ЮРВІДЕ" місцезнаходження якого м.Тернопіль, 14, оф.12. та виконуючи обов'язки головного бухгалтера даних товариств за їх місцезнаходженням не могла виконувати трудових обов'язків в ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" в м.Вінниця, а тому прийшов до висновку про припинення трудових обов'язків з відповідачем з 10 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України.

З висновком суду першої інстанції щодо підстав та дати припинення трудового договору з позивачкою ОСОБА_1 колегія суддів не погоджується виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною другою 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Підстави припинення трудового договору визначені законом.

Згідно пункту шостої частини першої статті 36 КЗпП України, підставою припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Визнаючи припиненим трудові відносини з позивачкою на підставі п.6 ч.1 статті 36 КЗпП України, суд виходив з того, що відбулася зміна місцезнаходження ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" та позивачка відмовилась від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством.

На підтвердження цього висновку суд зіслався на ті обставини, що:

1. До 11 лютого 2010 року місцезнаходженням ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" та основним місцем роботи позивачки в ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" було приміщення в м.Тернопіль по вул. Кн. Острозького. Договір оренди нерухомого майна було розірвано і майно повернуто за актом приймання-передачі 10 лютого 2010 року Головному управлінню агропромислового розвитку Тернопільської обласної державної адміністрації.

2. З 11 лютого 2010 року місцезнаходженням ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" та основним місцем роботи головного бухгалтера було с.Долина Теребовлянського району Тернопільської області. (ДОЗ "Промінь")

3. Позивачка відмовилась від пропозиції переїхати на роботу в с. Долина Теребовлянського району.

Також суд взяв до уваги акт від 15 листопада 2017 комісії ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" в складі Гончанюк С.П., Кулика П.К., Скибіцької М.С., згідно якого 10 лютого 2010 року головний бухгалтер ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" ОСОБА_1 відмовилася переводитись на роботу в іншу місцевість разом з ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця", а саме з м.Тернопіль вул. Кн. Острозького, 14 в с. Долина Теребовлянського району Тернопільської області, та у зв'язку із чим ОСОБА_1 не переїжджала в цю та інші місцевості за місцезнаходженням ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" протягом усього періоду починаючи з 11 лютого 2010 року.

Заперечуючи ці висновки позивачка вказала, що переїзд ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" в с. Долину Теребовлянського району фактично не відбувся.

За своїм характером роботи вона продовжувала виконувати обов'язки в м.Тернополі.

Пропозиції від відповідача про переїзд в іншу місцевість для продовження роботи внаслідок зміни умов місця роботи вона не отримувала, і від переїзду не відмовлялась.

Колегія суддів вважає, що суд безпідставно надав перевагу доводам відповідача, оскільки належних доказів в їх підтвердження не надано.

Так з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, в розділі "Дані про реєстраційні дії" вбачається, що з 08 липня 2011 року ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" змінила місцезнаходження підприємства в м.Вінниця. Запису про зміну місцезнаходження з 11 лютого 2010 року чи інший час в с. Долина, Теребовлянського району Тернопільської області - не має. (а.с. 61-64)

Також відсутні будь-які належні та допустимі докази того, що позивачка була повідомлена про зміну умов праці та, що від відповідача поступила пропозиція позивачці про переведення на роботу в с. Долину Теребовлянського району.

Окрім того, доводи відповідача про відмову позивачки від переїзду на роботу в іншу місцевість суперечить поясненням президента ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" Кулика П.К. про те, що наказ про звільнення ОСОБА_1 у зв'язку з відмовою від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством не видавався, тому що був чинний і не скасований наказ №9-к від 15 серпня 2009 року. Вважав трудові відносини автоматично припиненими з 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України. (т.2 а.с. 229)

Із змісту цих пояснень також вбачається, що підприємство ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" з 17 грудня 2010 року не працювало у зв'язку з його повною ліквідацією.

Проте, як вище встановлено, 31 травня 2011 року внесено запис про скасування реєстраційної дії, щодо припинення юридичної особи ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця".

Таким чином, відповідачем не спростовані належними доказами доводи позивачки про те, що їй не було відомо про звільнення, про зміну істотних умов праці (оскільки за характером роботи продовжувала виконувати обов'язки в м.Тернополі), про пропозицію на переїзд на роботу в іншу місцевість.

Вважаючи трудовий договір не припиненим, позивачка продовжувала виконувала обов'язки головного бухгалтера, відповідно до обставин, які склалися на той час в підприємстві. Так згідно повідомлення Регіонального відділення фонду державного майна України по Тернопільській області, від 17 квітня 2015 року за №11-14-03 зі ОСОБА_1 відповідно до наказу Регіонального відділення ФДМУ по Тернопільській області від 10 квітня 2006 року №82 "Про створення комісії з перевірки наявності та визначення розміру державної частки у статутному фонді обласного об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" була включена до складу комісії з перевірки наявності та визначення розміру державної частки у статутному фонді ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця". Наказом Регіонального відділення від 21 лютого 2011 року №73 припинено подальші роботи з підготовки до приватизації ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" та припинено діяльність комісії. (т.1 а.с.106)

Колегія суддів вважає, що суд безпідставно прийшов до висновку про відмову позивачки від роботи на нових умовах, що б дало підставу для припинення з нею трудових стосунків за п.1 ч.6 ст. 36 КЗпП України.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що позивачка перебуваючи у трудових відносинах з ТОВ "Пансіонат "Збруч" Херсонська область з 01 листопада 2011 року по 31 березня 2013 року, та з ТОВ "ЮРВІДЕ" м.Тернопіль, та виконуючи обов'язки головного бухгалтера даних товариств, не могла виконувати трудових обов'язків в ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" в м. Вінниця.

Відповідно до частини другої статті 21 КЗпП України, працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Тобто, законом передбачено виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на іншому підприємстві.

Посилаючись на роботу в пансіонатах, суд не дав оцінки тій обставині, що позивачка укладала трудові договори про роботу за сумісництвом, що не виключало виконання нею умов трудового договору за основним місцем роботи. (т.1 а.с. 62; т.2 а.с.184-185, 190-192)

При цьому колегія суддів бере до уваги доводи позивачки про те, що обов'язки бухгалтера по сумісництву вона виконувала в м.Тернополі і фактично не переїжджала на роботу в Херсонську область.

Таким чином, висновок суду про припинення трудових відносин ОСОБА_1 з ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" у лютому 2010 року не відповідають фактичним обставинам справи.

Крім того, суд вирішив цю частину позову з порушенням вимог цивільного процесуального закону.

Відповідно до частин 1 та 2 ст. 11 ЦПК України, в редакції чинній на час подачі позову, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, в редакції на час вирішення справи, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Зобов'язавши Обласне об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" внести запис у трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 З 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України, суд вийшов за межі позовних вимог, оскільки для захисту порушеного права ОСОБА_1 заявила вимогу про внесення запису в трудову книжку про звільнення з 20 листопада 2014 року з підстави передбаченої статтею 38 КЗпП України - звільнення за власним бажанням.

Зобов'язавши відповідача внести запис у трудову книжку про звільнення з іншої підстави та з іншої дати ніж заявляла позивачка, та з чим, по-суті вона не погоджувалась, суд, таким чином, фактично відмовив у задоволенні позову.

З урахуванням встановлених обставин справи та вимог закону, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість доводів ОСОБА_1 про те, що мало місце звільнення за власним бажанням на підставі її заяви, поданої нею 07 листопада 2017 року.

Дана заява була отримана відповідачем 11 листопада 2014 року.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 38 КЗпП України, слід визнати припиненими трудові відносини з 20 листопада 2014 року.

Отже, колегія суддів встановила підстави для задоволення цієї частини позову.

Що стосується інших вимог ОСОБА_1 - зокрема вимоги про виплату за затримку видачі трудової книжки, то суд вірно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано відмовив у їх задоволенні.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлено трудову книжку і провести з ним розрахунки в строки, передбачені цим кодексом не встановлено.

Суд першої інстанції на підставі досліджених матеріалів пенсійної справи, надісланої Тернопільським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Тернопільської області, встановив, що ОСОБА_1 в липні 2014 році звернулася за призначенням пенсії та подала оригінал трудової книжки останній запис якої від 01 березня 2006 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду головного бухгалтера ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця", та документи що підтверджують її трудовий стаж в ТОВ Пансіонат "Збруч" та ТОВ "Юрвіде".

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні пояснила, що її трудова книжка знаходиться у неї з червня 2014 року, яку вона отримала від попереднього голови ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця" ОСОБА_6, з метою оформленні пенсії.

Отже, підстав для зобов'язання відповідача видати позивачці трудову книжку в порядку ч.1 ст.47 КЗпП України не було.

Для вирішення цих правовідносин суд першої інстанції вірно застосував положення ст. 44 ЦПК України, якою передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, наявності у позивачки трудової книжки на час подання позову до суду, зловживання позивачки своїми процесуальними правами, суд вважає, що позовні вимоги, про зобов'язання відповідача видати позивачці трудову книжку та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу згідно ст. 235 КЗпП України за період затримки видачі трудової книжки є безпідставними, заявленими недобросовісно, спростованими в судовому засіданні та такими, що до задоволення не підлягають.

Таким чином, суд вірно визнав, що ОСОБА_1 звертаючись до суду 26 листопада 2014 року з позовом до ООМЗ "Тернопільсільгоспздравниця", діяла недобросовісно та заявила позовну вимогу про зобов'язання відповідача видати трудову книжку, яка вже у неї перебувала.

На підставі встановлених вище обставин, суд також обґрунтовано відмовив ОСОБА_1 у позові про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 20 листопада 2014 року по день видачі трудової книжки.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає, що рішення суду в частині зобов'язання внести запис в трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 з 11 лютого 2010 року на підставі п 6 ч.1 ст. 36 КЗпП України слід скасувати і в цій частині постановити нове рішення, яким задовольнити її вимоги.

В решті рішення суду є законним та обґрунтованим і підстав для його скасування з мотивів викладених в апеляційній скарзі не має.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 частково задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 7 лютого 2018 року в частині зобов'язання внести запис в трудову книжку про звільнення ОСОБА_1 з 11 лютого 2010 року на підставі п.6 ч.1 ст. 36 КЗпП України скасувати і в цій частині постановити нове рішення.

Зобов'язати Обласне об'єднання міжгосподарських здравниць "Тернопільсільгоспздравниця" внести запис у трудову книжку про звільнення ОСОБА_7 з 20 листопада 2014 року на підставі ст.38 КЗпП України - розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк з ініціативи працівника.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 травня 2018 року.

Головуючий: Ткач З.Є.

Судді: Міщій О.Я.

Щавурська Н.Б.