ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Справа № 679/848/18
Провадження № 22-ц/4820/343/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі

колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Грох Л.М.

секретар судового засідання Шевчук Ю.Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 679/848/18 за апеляційною скаргою ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 на ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року у складі судді Гавриленко О.М. про забезпечення позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

ОСОБА_4 діючи в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до Російської Федерації про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, позивач також подала заяву про забезпечення поданого позову, в якій просить вжити заходи забезпечення позову, а саме накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.1.c» у розмірі 3 667 568 грн., що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120 000 євро та заборонити будь-яким суб'єктам права вчиняти будь-які дії, що спрямовані на будь-яку передачу повністю або частково цих

прав вимоги будь-яким суб'єктам права (зокрема, але не виключно, державам та іншим суб'єктам публічного права, фізичним особам, юридичним особам); зупинити здійснення платежів в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.» у розмірі 3 667 568 гривень 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120000 євро; заборонити Кабінету Міністрів України, Міністерству фінансів України, Національному банку України, Державному казначейству України, іншим органам державної влади, їх посадовим та/або службовим засобом здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів за державним зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією у розмірі 3 667 568 гривень 00 копійок, що згідно курсу НБУ станом на день підписання позовної заяви складає 120000 євро.

При цьому позивач стверджувала, що право вимоги за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною та компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.» є майном, на яке можна звернути стягнення, а тому вважала, що за рахунок цього майна відповідача може бути виконане рішення за її позовом у разі його задоволення.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року в задоволенні заяви відмовлено.

ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 не погодилася з ухвалою суду першої інстанції подала апеляційну скаргу, в якій апелянт зазначає, що висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки держава Україна, в даному випадку у особі органів судової влади, несе обов'язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захист) порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. При цьому, застосовуваний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. Загальновідомим є той факт, що 24.12.2013 року Україна, представлена Міністром фінансів України, який діяв у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, уклала трастовий договір з компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.I.c.», що в свою чергу, є довірчим власником перед держателем зобов'язань, що представлений одноособово Міністерством фінансів Російської Федерації. За цим договором Україна отримала 3 000 000 000 доларів США з 5-відсотковим зобов'язанням та видала Міністерству фінансів Російської Федерації зобов'язання на вказану суму, строк виконання якого закінчувався 20 грудня 2015 року. 16 грудня 2015 року Міжнародний валютний фонд (МВФ) розповсюдив офіційний прес-реліз, відповідно до якого виконавча рада МВФ ухвалила рішення стосовно статусу єврооблігацій України, держателем яких є Російська Федерація. Таким чином, права вимоги за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.1.с.» є майном, на яке можна звернути стягнення у випадку задоволення позову. При цьому, для звернення стягнення на це майно у випадку задоволення позову законом не вимагається щоб воно було предметом спору у справі. Тому апелянт вважає, що існують об'єктивні підстави вважати, що невжиття відповідних заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання в подальшому рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області про задоволення її позовних вимог про відшкодування моральної шкоди. Апелянт посилається, що інформація щодо наявності іншого майна або грошових коштів, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або інших осіб в неї відсутня.

З огляду на доводи викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_4, просила скасувати ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року та постановити нову ухвалу, якою задоволити заяву про забезпечення позову.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

У відповідності до ст. 375 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Так судом першої інстанції правильно встановлено, що рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 14 грудня 2017 року встановлено юридичний факт загибелі ОСОБА_6, чоловіка ОСОБА_4 та батька ОСОБА_5, при виконанні обов'язку військової служби 12 липня 2014 року у селищі Металіст Слов'яносербського району Луганської області, внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

4 липня 2018 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути з Російської Федерація на свою користь 1 833 784 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 60 000 Євро та на користь неповнолітнього ОСОБА_5 1 833 784 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 60 000 Євро в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_6, який загинув внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України.

18 вересня 2018 року позивач подала до суду відповідну заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року в задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено та вирішено питання про призначення справи до розгляду по суті.

Згідно з ч.1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачені статтею 150 цього Кодексу заходи забезпечення позову.

Відповідно до ч.2 ст.149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частинами 1, 2 статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується зокрема: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обовязку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Згідно з ч.3 ст.150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції прийшов до висновку, що заявником не надано доказів, що у відповідача відсутнє будь-яке інше майно або грошові кошти на яке можна звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог, крім того, заявником не надано доказів, які б свідчили, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити виконання рішення суду.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» № 9 від 22.12.2006 року розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Як вбачається з позову, позивач ставить питання про стягнення з Російської Федерації на її користь та на користь її неповнолітнього сина, в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, кошти в розмірі 3 667 568 грн., що за офіційним курсом Національного Банку України станом на день підписання позовної заяви складає 120 000 Євро.

При цьому із заяви про забезпечення позову вбачається, що позивач просить накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором, укладеним 24 грудня 2013 року між Україною, від імені якої діяв Міністр фінансів України у відповідності до Інструкції Кабінету Міністрів України, та компанією «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.» вказуючи, що довірчим власником перед держателем зобов'язань компанії «The Law Debenture Trust Corporationp.l.c.» є Міністерство фінансів Російської Федерації.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

Однак, посилання позивача на ту обставину, що в разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом, вказаним позивачем накласти арешт на права вимоги в межах державного зовнішнього запозичення за трастовим договором і заборону органам державної влади здійснювати будь-які дії, пов'язані із здійсненням платежів за державним зовнішнім запозиченням України перед Російською Федерацією, буде унеможливлено виконання рішення суду в частині стягнення з РФ вище зазначеної шкоди нічим не підтверджено.

Суд першої інстанції прийшов до правильного і законного висновку, що заявником не надано доказів, про те що у відповідача відсутнє будь-які інше майно або грошові кошти, на яке можна звернути стягнення у разі задоволення позовних вимог.

Також, заявником не надано доказів, які б свідчили про те, що невжиття заходів забезпечення позову призведе до наслідків, зазначених в ч. 2 ст. 149 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та доводів позовної заяви, предметом спору не є зазначене право вимоги чи правовідносини між Україною та Російською Федерацією, а предметом даного спору є відшкодування завданої моральної шкоди позивачу однією із сторін міждержавних правовідносин.

Крім того, суд зазначає, що ч.7 ст. 150 ЦПК України передбачено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення рішень, актів Національного банку України, а також встановлення для Національного банку України заборони або обов'язку вчиняти певні дії.

Посилання заявника на Закон України «Про особливості здійснення правочинів з державним гарантованим державою боргом та місцевим боргом» в даному випадку є недоречним, оскільки відповідно до положень вказаного закону, зокрема ст. 1, право прийняття рішення про тимчасове зупинення здійснення платежів за всіма або деякими відповідними борговими зобов'язаннями має лише Кабінет Міністрів України.

Крім того, з преамбули даного Закону вбачається, що цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, захист суспільних інтересів та інтересів держави у зв'язку з погашенням та обслуговуванням державного, гарантованого державою боргу та місцевого боргу, що не пов'язано з предметом позову фізичної особи, відносно якого на даний час вирішується питання про його забезпечення.

Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги з вищевказаних підстав не можуть бути підставою для її скасування.

При цьому, суд звертає увагу, що в разі задоволення позову позивач не позбавлена права в ході виконання рішення суду на звернення стягнення на майно та грошові кошти відповідача, в тому числі і у вибраний нею спосіб.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Ухвалу Нетішинського міського суду Хмельницької області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Л.М. Грох