КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження 22-ц/824/2384/2018 Головуючий у 1 інстанції - Іванюта Т.Є.
Унікальний номер справи № 368/925/18 Доповідач - Андрієнко А.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі:

Головуючого судді Андрієнко А.М.

Суддів: Соколової В.В.

ПоліщукН.В.

При секретарі Дроздовій Ж.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 липня 2018 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2018 року позивач ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.

В обґрунтування позовних вимог вказувала, що з 14.04.2003 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та дочку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Зазначала, що подружнє життя у них не склалось, оскільки як виявилося згодом їхні характери зовсім різні, погляди на подружнє життя не співпадають, у зв'язку з чим між ними виникають конфлікти та сварки. Сторони не можуть знайти порозуміння та з боку відповідача відсутня повага до позивача як до жінки. Подружнє життя стало неможливим, на даний час сторони не підтримують шлюбні відносини, а тому позивач просила шлюб розірвати та залишити дітей на виховання та проживання з нею.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 25 липня 2018 року позовОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу - задоволено.

Шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, зареєстрований Жовтневою сільською радою Кагарлицького району Київської області 14 квітня 2003 року, актовий запис №01 - розірвано.

Дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 - залишено на виховання та проживання з ОСОБА_4.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 залишено шлюбне прізвище «Кротик».

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення в частині залишення на виховання та проживання з ОСОБА_4 дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6 скасувати та відмовити у задоволенні позовних вимог в цій частині, мотивуючи тим, що рішення було постановлено з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з'ясуванням обставин справи.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції помилково дійшов висновку про задоволення позову позивача в частині визначення місця проживання дітей, оскільки син сторін по справі - ОСОБА_5, станом на час розгляду справи місцевим судом, вже досяг 14-ти річного віку, а відтак, був позбавлений можливості висловити свою думку, що має бути вислухана судом при вирішенні спору щодо місця проживання дитини.

Сторони в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені, причину неявки суду не повідомили.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів прийшла до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з'явились.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого рішення, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зкадовольняючи позовні вимоги про розірвання шлюбу суд першої інстанції одночасно прийняв рішення про залишення неповнолітніх дітей на виховання та проживання з ОСОБА_4, не мотивуючи таке рішення.

Колегія суддів з висновком суду щодо дітей не погоджується, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 14.04.2003 року виконкомом Жовтневої сільської ради Кагарлицького району Київської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, про що зроблений відповідний актовий запис №01 та підтверджується свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1.

Від шлюбу подружжя має двох дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують шлюбно - сімейних відносин, ведення спільного господарства, бюджету, між ними втрачені почуття любові та взаємоповаги, розлад в сім'ї носить стійкий характер.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки апелянт не погоджується з рішенням суду лише в частині визначення місця проживання дітей, суд апеляційної інстанції переглядає рішення лише в цій частині.

У силу ч.1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ст.. 160 ч.3 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як вбачається із матеріалів справи сторони по справі проживають в одному будинку. Законодавець допускає вирішення питання щодо проживання дитини з одним із батьків лише в разі, якщо батьки проживають окремо. В даному випадку як неповнолітні діти так і їх батьки проживають за адресою АДРЕСА_1, а тому підстав для передачі неповнолітніх дітей для проживання з одним із батьків не немає.

Крім того, син сторін по справі ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 року на час розгляду справи в суді досяг 14-річного віку і відповідно до ст.. 160 СК України вправі сам обирати місце проживання за місцем мешкання одного із батьків.

Виходячи із того, що батько дітей, відповідач по справі, не погоджується із рішенням суду і щодо неповнолітньої дочки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, між сторонами по справі має місце спір щодо місця проживання дітей, який повинен вирішуватися в окремому порядку.

З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.

Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх.

Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу.

З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь -якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються.

Вирішуючи даний спір та визначаючи місце проживання дітей з матір'ю, суд першої інстанції не зазначив, чи не суперечить таке правам та інтересам саме малолітніх дітей, визначеним Конвенцією та Декларацією прав дитини, жодним чином не мотивував це у своєму рішенні, при тому, що думка малолітніх дітей у спосіб, передбачений законом, вислухана не була.

Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неповного з'ясування обставин справи судом першої інстанції знайшли своє підтвердження.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині визначення місця проживання дітей підлягає скасуванню, як ухвалене з неповним з'ясування обставин справи, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо залишення дітей на виховання та проживання з матір'ю.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 25 липня 2018 рокускасувати в частині визначення місця проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 із матір'ю ОСОБА_4 та постановити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді :