Провадження № 2/641/129/2018 Справа № 641/3089/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2018 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:

головуючого- судді Григорєва Б.П.

при секретарі - Вакуленко Л.І., Ємельяненко А.М.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 817249,56 грн. та відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування позову зазначив, що 12.10.2016 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір оренди приміщення, згідно п. 1.1 якого відповідач надала йому в користування офісне приміщення загальною площею 19,6 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. 14.10.2016 року між ним та відповідачкою була укладена додаткова угода до договору оренди приміщення від 12.10.2016 р., згідно якої сторони виклали умови договору оренди приміщення від 12.10.2016 р. в новій редакції. Згідно п. 1.1 Додаткової угоди орендодавець передав, а орендар прийняв у користування з першочерговим правом викупу офісне приміщення загальною площею 19,6 м2, розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Відповідно до п. 1.4 Додаткової угоди орендодавець до підписання даного договору одержав від орендатора в борг грошові кошти в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США. Як зазначено в п. 2.2.5 Додаткової угоди орендодавець зобовязується повернути орендатору суму позики, зазначену в п. 1.4 договору за 5 (пять) днів до плануємої дати розірвання даного договору або протягом 5 (пяти) днів з моменту предявлення орендатором відповідної вимоги. Також орендодавець зобовязаний сплатити орендатору пеню в розмірі 1% від суми позики за кожен день прострочення повернення суми позики. Протягом квітня місяця 2017 р. він неодноразово телефонував відповідачці та під час особистих зустрічей просив її виконати своє зобовязання та повернути суму позики, однак вона ніяким чином не реагувала на його вимоги та навіть казала, що нічого повертати не збирається. 26.04.2017 р. ним на адресу відповідачки була направлена письмова вимога про повернення суми позики. Зазначену вимогу відповідач отримала 10.05.2017 року, що підтверджується повідомленням про вручення, однак, незважаючи на це, відповідачка так і не виконала своє зобовязання та не повернула суму позики протягом 5 днів з моменту одержання вимоги. Починаючи з 16.05.2017 року у відповідачки існує зобовязання сплатити на його користь пеню в розмірі 1 % від суми позики за кожен день прострочення повернення суми позики. На даний час сума пені збільшилась та з урахуванням суми основного боргу просить стягнути з відповідачки 817249,56 грн. та відшкодувати судові витрати.

Відповідачка не погодившись з позовом ОСОБА_3 подала зустрічний позов в якому зазначила, що ніяких грошей в якості боргу від свого зятя ОСОБА_3 вона не отримувала, його посилання на борг у сумі 10 000 доларів США не відповідає дійсності. Умови додаткової угоди від 14.10.2016 року, яку склав ОСОБА_3 за власною ініціативою, про отримання нею в борг грошових коштів 10 000 доларів США їй взагалі не були відомі, її навмисно ввели в оману відносно предмету угоди та інших суттєвих моментів вказаного правочину, а саме про право орендатора на першочерговий викуп даного приміщення, вона взагалі не збиралася його продавати в тому числі і своєму зятю, оскільки купила приміщення тільки 26.02.2016 року для власних потреб. Штраф у сумі 50 % від суми позики у випадку несвоєчасного повідомлення про відчуження на користь третіх осіб ( п.п. 1.1, 5.3.1, 5.3.2 додаткової угоди від 14.10.2016 року), відсутність у договорі оренди взагалі суми орендної плати за користування її приміщенням. Скориставшись її довірою ОСОБА_3 навмисно замовчав про вказані суттєві умови додаткової угоди з елементами позики від 14.10.2016 року до договору оренди, тим самим ввів її в оману. Більш того, їй взагалі нічого не було відомо про вказану додаткову угоду від 14.10.2016 року, яка складається з

трьох аркушів, а саме у перших двох викладені у вигляді печатного тексту

умови договору з елементами позики без її підписів і тільки на третій

сторінці, яка нічим не відрізняється від основного договору оренди від

12.10.2016 року, де взагалі не йде річ про елементи позики, є підпис

орендодавця. В звязку з чим просила визнати недійсним договір позики між нею та ОСОБА_3 на суму 10 000 доларів США і відмовити йому у задоволенні позовної заяви.

Ухвалою суду від 08.06.2017 року провадження у справі було відкрито.

Ухвалою суду від 08.06.2017 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4

12.06.2017 року до суду з заявою про вступ до участі у справі в якості третьої особи звернувся ОСОБА_5

02.08.2017 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 02.08.2017 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову було задоволено, накладено арешт на нерухоме майно, яке належить ОСОБА_4 Як вбачається з журналу судового засіданні від 30.08.2017 року в задоволенні заяви ОСОБА_5 відмовлено.

30.08.2017 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

30.08.2017 року відповідачкою ОСОБА_4 подана зустрічна позовна заява.

Ухвалою суду від 11.09.2017 року зустрічну позовну заяву ОСОБА_4 обєднано з первісним позовом ОСОБА_3

17.10.2017 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

22.11.2017 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

12.12.2017 року позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог.

Ухвалою суду від 30.01.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотань позивача ОСОБА_3 у витребуванні доказів, а саме інформації про вхідні ти вихідні дзвінки абонентів.

15.02.2018 року позивачем ОСОБА_3 подано заяву про зупинення провадження у справі в звязку з його хворобою.

Ухвалою суду від 16.02.2017 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про зупинення провадження у справі відмовлено.

Ухвалою суду від 16.02.2018 року розгляд справи відкладено в звязку з неявкою позивача ОСОБА_3

Ухвалою суду від 27.04.2018 року за клопотанням позивача залучено до матеріалів справи письмові докази.

Ухвалою суду від 27.04.2018 року було відмовлено в задоволенні клопотань позивача ОСОБА_3 у витребуванні доказів, а саме інформації про вхідні ти вихідні дзвінки абонентів.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. ОСОБА_3 заперечував проти зустрічного позову зазначив, що доказами належного укладання між сторонами договору позики є укладена 14.10.2016 р. письмова додаткова угода до договору оренди приміщення від 12.10.2016 р. додаткова угода до договору оренди вчинена у письмовій формі, містить підписи сторін, всі аркуші документу прошиті ниткою білого кольору, кінці нитки на зворотному боці останнього аркушу обклеєні аркушем паперу, що містить підписи сторін. Таким чином, додаткова угода виконана у формі єдиного письмового документу, другий примірник якої знаходиться у відповідача. Як на підставу недійсності договору, ОСОБА_4 посилається на ст. 230 ЦК України. При цьому вона зазначила, що він начебто скориставшись її довірою, навмисно замовчав про суттєві умови додаткової угоди з елементами позики від 14.10.2016 р. до договору оренди, тим самим ввівши її в оману. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину. або якщо вона замовчує їх існування. Однак ОСОБА_4 не надала суду належних та допустимих доказів стосовно наявності в його діях умислу на введення її в оману, істотність значення обставин, щодо яких її начебто було введено в оману та сам факт обману. Натомість з матеріалів справи, зокрема пояснення до Управління патрульної поліції в м.Харків від 16.05.2017 р., заперечення до Комінтернівського районного суду м. Харків від 14.06.2017 р., заяви до Основянського ВП ГУНП в Х/о від 14.06.2017 р. вбачається, що ОСОБА_4 стверджувала, що він начебто підробив підпис на договорі, а вона взагалі аніякого договору оренди не підписувала. Відповідно до висновку експерта № 315 від 23.08.2017 р. підписи від імені ОСОБА_4 у графах «Арендодатель:» договору оренди приміщення від 12.10.2016 р., акту прийому-передачі приміщення від 12.10.2016 р. і додаткової угоди до договору оренди приміщення від 14.10.2016 р. виконані ОСОБА_4. Однак на даний час з зустрічного позову ОСОБА_4 від 30.08.2017 р. вбачається, що начебто він ввів її в оману. Під час розгляду справи відповідачка неодноразово змінювала свої пояснення чим вводить суд в оману. Він звертався до ОСОБА_5 з проханням позичити гроші його колишній тещі ОСОБА_4 Він погодився позичити гроші, однак з умовою, що це буде оформлене документально та за наявності гарантій, що їх не виженуть з офісу (ОСОБА_5 також використовував даний офіс як робоче місце). Саме тому і була розроблена додаткова угода до договору оренди приміщення, відповідно до якої ОСОБА_4 одержала від нього позику, а вимагати звільнити орендоване приміщення вона зможе лише після повернення суми боргу. Коли ОСОБА_5 оглянув остаточну редакцію додаткової угоди до договору оренди приміщення, погодився з викладеними в ній умовами та надав йому гроші (що було оформлено борговою розпискою між ОСОБА_5 та ОСОБА_3), для подальшої передачі ОСОБА_4 Гроші він передав ОСОБА_4 за місцем її мешкання, можливо це було 15 або 16 жовтня 2016 року, раніше він зазначав, що гроші були передані 14.10.2016 року, оскільки виходив із дати укладення додаткової угоди. Просив первісний позов задовольнити в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_4 та її представник в судовому засіданні проти позову ОСОБА_3 заперечували в повному обсязі, зустрічний позов просили задовольнити. ОСОБА_4 пояснила, що договір позики вона не підписувала. Очевидно, що скріплення ниткою і клеєм додаткової угоди було зроблено позивачем після того, як він раніше отримав листки з її підписом в попередньому договорі оренди від 12.10.2016 р. і на цих листках відсутній текст письмового договору позики, а мається листок з її підписом в якості «орендодавця», що відноситься до договору оренди, а не до договору позики. Її підпис орендодавця з акту прийому-передачі приміщення від 12.10.2016р. таким же чином був штучно використаний ОСОБА_3 в якості частини листка, приклеєного на зворотній стороні додаткової угоди. Вимога позивача ОСОБА_3 до неї про стягнення боргу ґрунтується на неукладеному договорі позики, тобто такому, що не існує. ОСОБА_3 самостійно вписав в додаткову угоду про оренду приміщення елементи договору позики на 10 000 доларів США, які вона не отримувала та інші суттєві явно невигідні для неї умови вказаного правочину, такі як сплата пені у розмірі 1% від суми позики за кожний день прострочення повернення суми позики ( 100 доларів за кожний день) - п.2.2.5.; право для нього першочергового придбання даного приміщення - п.2.2.6; право на отримання штрафу у сумі 50% від суми позики та фіксовану ціну даного приміщення на випадок її продажу - п.5.3.2, в той час, як свою відповідальність ОСОБА_3 передбачив штрафною санкцією тільки у сумі 200 гривень - п.5.1.1. Вказані додаткові умови викладені та удруковані в тексті угоди від 14.10 2016 року з таким розрахунком, щоб третій аркуш де мається її підпис залишився без змін, тобто таким же, як у договорі оренди від 12.10.2016 року. Що стосується п. 1.4 додаткової угоди від 14.10.2016 року, згідно якого «Арендодатель до подписания данного Договора получил от Арендатора в долг денежные средства в сумме 10 000 долларов США», то таке формулювання тексту договору позики не може свідчити про те, що ці гроші вона дійсно отримувала, оскільки таке ствердження від її особистого імені відсутнє, як відсутній і її особистий підпис про це. Їй взагалі не потрібні були гроші в борг, оскільки матеріальне становище її та її родини досить добре, і вони не потребували цих грошей. Тим більш вона не могла брати в борг у свого зятя, оскільки у нього не було таких грошей, навпаки саме ОСОБА_3, як член сім'ї брав у них гроші на власні потреби. 26.02.2016 року вона придбала три офісних приміщення за номерами 19, 19-А, 19-Б за адресою: АДРЕСА_1 та надала їх в оренду. Її колишній зять, ОСОБА_3, як діючий адвокат, мав потребу в офісному приміщенні для заняття своєю діяльністю, тому упросив її надати йому приміщення для користування і вони з ним уклали договір оренди від 12.10.2016 року без права викупу офісного приміщення АДРЕСА_1. На прохання ОСОБА_3 цей договір був складений і підписаний в декількох екземплярах. В подальшому між її дочкою та ОСОБА_3 виникли неприязні стосунки і вони розірвали шлюб 24.04.2017 року. Після цього ОСОБА_3 і звернувся до суду з позовною заявою до неї про стягнення неіснуючого боргу і в якості додатку до неї надав додаткову угоду від 14.10.2016 року до договору оренди вказаного офісного приміщення від 12.10.2014 року, в якому відсутні підписи сторін в якості «позикодавця» і «позичальника». Договір позики складається у письмовій формі і підписується позичальником. Її підпис в якості позичальника відсутній в договорі позики у сумі 10 000 доларів США. Крім того, норми цивільного законодавства про найм і оренду ( ст.ст.759-797 ЦК України) взагалі не передбачають складання договору оренди з елементами договору позики, на відміну, наприклад, від оренди з правом викупу - ст. ст.810-1, 811 ЦК України. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у родинних стосунках, оскільки позивач та її донька були подружжям. Відтак, ОСОБА_6 допомагав їй вести справи щодо передачі в оренду належних їй приміщень. Договір оренди укладався зі всіма орендарями одноманітно та містив однакові умови для всіх орендарів. При цьому підписи сторін, для уникнення зміни сторінок договору, містяться на кожній сторінці договору. Прошивання договорів оренди вона не практикувала. В Додатковому договорі підписи сторін на кожній сторінці відсутні, натомість договір прошитий та скріплений контрольним листом. Договір, та Додаткова угода до нього, якими обґрунтовано позовні вимоги, внаслідок недоліків їх оформлення, є недостовірними доказами, тобто на їх підставі не можна встановити дійсні обставини справи. Про недостовірність Додаткової угоди як письмового доказу свідчать також інші обставини. Основний договір оренди укладено 12 жовтня 2016 року, а додаткову угоду до нього - 14 жовтня 2016 року. Обєктивної необхідності вносити зміни до договору, укладеного всього два дні тому, не було. Положення додаткової угоди від 14.10.2016 року повністю дублюють положення договору оренди від 12.10.2016, в якої, починаючи з розділу 5 положення дублюються. Укладення додаткової угоди такого змісту є не логічним. Надання позивачем відповідачеві позики могло бути оформлене окремим договором позики або розпискою і це потребувало б в сторін менший час, ніж виправлення тексту договору оренди. Відсутні обставини, які б могли пояснити причини вміщення пункту про надання позики до додаткової угоди до договору оренди приміщення, а не оформлення боргових правовідносин шляхом укладення договору позики або видачі розписки відповідачем у відповідності до вимог статті 1047 Цивільного кодексу України. Не зрозуміло також, чому зміни у договір вносилися шляхом підписання Додаткової угоди із дублюванням тексту основного договору оренди. Вимога позивача про стягнення боргу ґрунтується на не укладеному договорі позики, тобто такому, що не існує. Крім того 14.10.2016 року вона була відсутня в м. Харкові, оскільки знаходилась зі своїм чоловіком на базі відпочинку ПП «ОСОБА_7», яка розташована у с. Суха Калина Синельниківського району Дніпровської області. Там вона знаходилась на протязі трьох днів, а саме 13,14,15 жовтня 2016 року, про що надана довідку від ПП «ОСОБА_7».

Суд дослідивши матеріали справи приходить до наступного.

Згідно договору купівлі-продажу від 26.02.2016 року ОСОБА_4 придбала нежитлові приміщення: частина нежитлових приміщень підвалу № 8, 9, 9а, 25, 25а, 31, 40, 41, І, ІІ, частина нежитлових приміщень 1-го поверху № 12, 12а, 12б, 27, 27а, І, ІІ, частина нежитлових приміщень 2-го поверху № 26, ІІ, частина нежитлових приміщень 3-го поверху № 22, ІІ, частина нежитлових приміщень 4-го поверху № ІІ, частина нежитлових приміщень 5-го поверху № 14, 14в, 16, 17, 17а, 17б, 17 в, 20, 28, 29, ІІ, ІV, частина нежитлових приміщень 6-го поверху № 7, 11, 12, І, нежитлові приміщення пятого поверху № 19, 19а, 19б, в літ. «А-6», загальною площею 98,5 кв.м., розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Манерко Л.М., реєстрований № 91.

Право власності ОСОБА_4 на зазначені приміщення підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 12.10.2016 року був укладений договір оренди приміщення відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 в оренду офісне приміщення АДРЕСА_1. Договір дійсний на протязі 11 місяців з дня його підписання. Договір складається з трьох сторінок, останній лист договору підписаний сторонами, дві перші сторінки не підписані.

Згідно акту прийому-передачі приміщення по договору оренди від 12.10.2016 року ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 приміщення загальною площею 19,6 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1. Акт підписаний сторонами.

На підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 надана додаткова угода від 14.10.2016 року до договору оренди приміщення від 12.10.2016 року, відповідно до умов якої п. 1.4. орендодавець до підписання даного договору отримав від орендаря в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США. Відповідно до п. 2.2.5 орендодавець зобовязується повернути суму займу, зазначену в п. 1.4 Договору за 5 днів до запланованої дати розірвання даного договору або на протязі 5 днів з моменту предявлення орендарем відповідної вимоги. Також орендодавець зобовязаний сплатити орендарю пеню в розмірі 1 % від суми займу за кожен день прострочки повернення суми боргу. Крім того змінився пункт договору щодо першочергового права викупу орендованого приміщення орендарем. У разі продажу орендованого приміщення без належного письмового повідомлення орендаря з підтвердженням такого повідомлення, орендодавець повинен сплатити штраф в розмірі 50 % від суми займу, зазначеної в п. 1.4 договору. У разі ненадання орендарю права першочергового викупу орендодавець повинен сплатити орендарю штраф в розмірі 50 % від суми займу. Договір складається з трьох сторінок, останній лист підписаний сторонами.

ОСОБА_3 26.04.2017 року надіслав на адресу ОСОБА_4 вимогу в якій просив на протязі 5 днів повернути йому грошові кошти у розмірі 10000 доларів США, які вона отримала згідно п. 1.4 додаткової угоди.

Відповідно до наданих позивачем опису вкладення від 26.04.2017 року зазначено, що ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_2 надіслано вимогу на 1 арк., та згідно зворотнього поштового повідомлення зазначений лист вручений особисто ОСОБА_4 10.05.2017 року.

На спростування тверджень позивача щодо направлення письмової вимоги відповідачкою надано вимогу адресовану ОСОБА_4, яка немає даних відправника, підпису та дати її відправлення. Зміст вимоги не відповідає тексту вимоги наданої позивачем. Вимога, яку отримала ОСОБА_4 була надіслана ОСОБА_3 26.04.2017 року про що свідчить наданий конверт, адресати на якому заповнені ОСОБА_3 до конверту додано опис вкладення від 26.04.2017 року, який є ідентичним наданому ОСОБА_3

01.11.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір субаренди приміщення, яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_4 Відповідно до п. 4.1.1. договору розмір орендної плати та порядок оплати визначається сторонами додатковою угодою до даного договору. Додаткова угода суду не надана, таким чином визначити розмір оренди та кому вона повинна бути сплачена не вбачається можливим. Договір складається з трьох аркушів та має підписи сторін на третій сторінці.

Згідно наданої розписки вбачається, що ОСОБА_3 отримав в борг від ОСОБА_5 10000 доларів США для передачі зазначеної суми ОСОБА_4 Зазначену суму займу зобовязався повернути на протязі 30 днів з моменту предявлення вимоги. Розписка складена 14.10.2016 року.

ОСОБА_3 надано завірену копію висновку експерта за результатами судової почеркознавчої експертизи, проведеної в кримінальному провадженні № 0001005, відповідно до якої зроблено висновок, що підписи від імені ОСОБА_4 у графах «Арендодатель» договору оренди приміщення від 12.10.2016 року, акту прийому-передачі приміщення за договором оренди від 12.10.2016 року і додаткової угоди до договору оренди приміщення від 14.10.2016 року виконанні ОСОБА_4.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Згідно до ч. 1 ст. 760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму.

Відповідно до ст. 761 ЦК України право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем може бути також особа, уповноважена на укладення договору найму.

Згідно до ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Якщо строк найму не встановлений, договір найму вважається укладеним на невизначений строк.

Згідно до ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У частині 1 ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до актів цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України).

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_9 пояснив, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про те, що нібито позичив ОСОБА_4 гроші в розмірі 10000 доларів США, це він зробив, коли розірвав шлюб з їх дочкою, тоді він і склав цей договір позики. У їх доньки та ОСОБА_3 було сумісне майно, перед розірванням шлюбу їх донька подарувала йому частину квартири. ОСОБА_4 договір позики не складала та його не підписувала, гроші не брала. ОСОБА_3 чотири рази був за кордоном та гроші на ці поїздки йому давала ОСОБА_4 Вони з ОСОБА_4 13.10.2016 року виїхали на відпочинок до Дніпропетровської області, звідки повернулись 15.10.2016 року, відпочивали на туристичній базі, назву якої він не памятає. Його дружина не могла укладати договір позики, оскільки в день його укладення вони знаходились за 300 км від Харкова. Які мобільні телефони він брав з собою він не памятає, оскільки в нього їх три та він періодично змінює номери. Шлюб між ним та ОСОБА_4 було розірвано в 1999 році, але вони знову почали сумісно проживати восени 2015 року. ОСОБА_3, як адвокат займався юридичними справами ПП ОСОБА_4 Про договір оренди свідку також нічого невідомо. Коли ОСОБА_4 придбала офісні приміщення по АДРЕСА_1, через місяць в одне з них заїхав ОСОБА_3, через 2-3 місяці там зявився ОСОБА_5, він компаньйон ОСОБА_3 В вересені-жовтні 2017 року йому зателефонував ОСОБА_3 та запросив на зустріч. Вони зустрілись в кафе супермаркету «Класс» на «Комунальному ринку». ОСОБА_3 запевняв його, що ОСОБА_4 взяла у нього в борг гроші для ремонту квартири по пр. Леніна, але ремонт в зазначеній квартирі робив сам свідок. ОСОБА_3 пояснив, що можливо гроші вона передала ОСОБА_11, це чоловік з яким вона раніше проживала.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_3 її колишній чоловік, в жовтні 2016 року у них були нормальні відносини. Про договір позики вони з ОСОБА_4 дізнались лише після того, як отримали позов з суду. У них з матірю завжди були довірительні відносини, про договір займу їй нічого не було відомо. Її батьки фінансово добре забезпечені, необхідності брати у борг в них не було. ОСОБА_3 жив у її батьків та вони їх матеріально допомагали. 14.10.2016 року у них вдома додаткова угода не підписувалась, оскільки в цей день її батьки знаходились за межами м. Харкова на відпочинку.

Допитаний в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 пояснив, що ОСОБА_3 він знає з 2012 року, у них дружні відносини. Приблизно в 2015 році він зі своєю дружиною зустрічався з ОСОБА_3 та його дружиною, для обговорення питання про придбання офісу. Восени 2015 року вони з ОСОБА_3 знайшли офісне приміщення за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_3 потім сказав, що його родина придбає це приміщення. В лютому 2016 року офісне приміщення придбала ОСОБА_4, потім вони з ОСОБА_3 робили там ремонт, придбавали меблі та техніку. Восени 2016 року вони там разом працювали та сплачували за комунальні послуги. Поруч з цим приміщенням ОСОБА_4 придбала ще два офіси, ОСОБА_3 готував договори щодо оренди цих приміщень. У жовтні 2016 року до нього звернувся ОСОБА_3 та просив позичити гроші для ОСОБА_4 Він погодився дати гроші під розписку ОСОБА_3 ОСОБА_3 запевнив, що все буде добре та вніс зміни до договору оренди, свідок їх читав. 13.10.2016 року ОСОБА_3 розробив додаткову угоду до договору оренди. 14.10.2016 року він приїхав до офісу та передав ОСОБА_3 гроші в розмірі 10000 доларів США, він їх перерахував, написав йому розписку і показав вже прошитий договір, він забрав розписку та пішов. ОСОБА_3 сказав, що гроші він передав ОСОБА_4 В грудні 2016 року ОСОБА_4 вимагала в них оренду плату. ОСОБА_3 обіцяв, якщо гроші не повернуться, то буде можливість розрахуватись приміщенням. При цьому ОСОБА_5 пояснював, що він знав ОСОБА_4 На питання суду, чому ОСОБА_5, який є адвокатом, тобто юридично обізнаною особою, не уклав сам договір позики особисто із ОСОБА_4, навіть у формі розписки, - пояснень не надав.

Аналізуючи показання надані свідками, суд приходить до висновку, що свідки, як з боку позивача, так і з боку відповідачки, є для них близькими особами. Жоден зі свідків не бачив факт передачі грошей ОСОБА_3 ОСОБА_4 Як встановлено судом з показань свідків ОСОБА_4 є матеріально забезпеченою особою, тому причина, з якої вона звернулась до ОСОБА_3 з проханням позичити їй кошти, невідома. Встановлено, що у ОСОБА_3 грошей не було, про це свідчить, що офісні приміщення були придбані ОСОБА_4 та те, що гроші для неї він просив у ОСОБА_5 У разі якщо ОСОБА_3 дійсно отримав гроші від ОСОБА_5, надалі не встановлено, що вони були передані ОСОБА_4 Також суд звертає увагу, що ОСОБА_3 надав ОСОБА_5 вже прошиту додаткову угоду до договору оренди з ОСОБА_4, ще до отримання ним грошей та відповідно ці гроші не могли бути передані ОСОБА_4, а додаткова угода вже була оформлена. Але в судовому засіданні ОСОБА_3 пояснював, що після підписання додаткової угоди ОСОБА_4, він тільки потім склеїв додаткову угоду.

Договір оренди та договір позики за своєю правовою природою є різними договорами, які спрямовані на досягнення різних правових наслідків.

Як встановлено судом між сторонами не був укладений змішаний договір, оскільки спочатку ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали договір оренди нежитлового приміщення 12.10.2016 року, а 14.10.2016 року уклали додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення. Поняття «додаткова угода до договору» являє собою доповнення або зміну умов основного договору. Оскільки основний договір не містив елементів договору позики, та не був змішаним договором, то внесення до нього умов іншого договору суперечить нормам Цивільного кодексу України, оскільки додаткові угоди можуть доповнювати, змінювати або скасовувати окремі положення основного договору. Предметом основного договору була оренда нежитлового приміщення, саме відносно цього сторони були уповноважені вносити зміни у договір. Позивач ОСОБА_3 пояснив, що гроші в сумі 10000 доларів США для передачі ОСОБА_4 він отримав від ОСОБА_5, оскільки останньому потрібні були гарантії, що ОСОБА_4 не розірве договір оренди та вони залишаться працювати в орендованому офісі, також ОСОБА_3 зазначив, що гроші ним були передані ОСОБА_4 15 або 16 жовтня 2016 року. Як зазначав суд, однією із обовязкових умов вважати договір позики укладеним, є фактична передача грошей. Сам позивач не може назвати дату фактичної передачі грошей. До зазначеного висновку суд прийшов на тих підставах, що 12.10.2016 року між сторонами був укладений договір оренди нежитлового приміщення, через два дні, тобто 14.10.2016 року сторони, як стверджує позивач, укладають додаткову угоду до договору оренди, щодо договору оренди вносять зміни на першочерговий викуп нежитлового приміщення орендарем, додають пункт щодо отримання в борг ОСОБА_4 грошової суми в розмірі 10000 доларів США, крім того додані пункти щодо штрафних санкцій за неповернення грошових коштів. Додаткова угода як і договір оренди складені на трьох аркушах, підписи сторін маються лише на останньому третьому аркуші, який є незмінним як в договорі так в додатковій угоді та підписаний орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем ОСОБА_3 Хоча після підписання зазначеної додаткової угоди сторони повинні були набути статусу орендодавець-позичальник та орендар-позикодавець. Згідно ст. 1046 ЦК України сторонами за договором позики є позикодавець та позичальник. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як позичальником та позикодавцем договір або додаткова угода підписані не були. На першому та другому аркушах, як додаткової угоди, так і первісного договору оренди, відсутні підписи сторін, що свідчить про можливість зміни пунктів умов договору однією із сторін без згоди іншої сторони. У ОСОБА_3, який фактично виступив посередником між ОСОБА_5 і ОСОБА_4, не було жодних перешкод укласти з нею договір позики, або отримати від неї власноручно написану розписку, замість розроблення та укладення додаткової угоди до договору оренди, і цей документ був би належним доказом виникнення правовідносин позики. Зазначені обставини свідчать про безпідставність стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, які фактично передані не були, оскільки договір позики не укладався.

Також у суду виникли сумніви щодо направлення вимоги про повернення суми боргу на адресу ОСОБА_4, оскільки надана відповідачкою вимога, яка надійшла до неї поштою від ОСОБА_3 взагалі не містить вимоги щодо повернення суми боргу. Аналізуючи умови додані ОСОБА_3 до додаткової угоди суд прийшов до висновку, що вони є вкрай невигідними для відповідачки, оскільки вона нібито отримала гроші в розмірі 10000 доларів США та повинна їх повернути в пятиденний строк з дня отримання вимоги про повернення позики. Не зазначено на який строк вона отримала зазначені грошові кошти, також додатковою угодою встановлені вкрай невигідні умови щодо порушення строків повернення позики.

Під час розгляду справи встановлено, що між сторонами склалися неприязні стосунки, оскільки ОСОБА_3 колишній чоловік доньки ОСОБА_4 Зазначені обставини також дають підстави вважати, що в звязку з цим поданий позов.

Наданий ОСОБА_3 висновок судової почеркознавчої експертизи, що підписи від імені ОСОБА_4 на договорі від 12.10.2016 року та на додатковій угоді від 14.10.2016 року належить ОСОБА_4 свідчать лише про те, що між сторонами був укладений договір оренди, про укладення додаткової угоди це свідчити не може, оскільки підписи сторін (саме орендодавця і орендаря) маються лише на третьому листі, який є ідентичним як в договорі оренди так і в додатковій угоді.

В судовому засіданні не були доведені твердження ОСОБА_4, що вона на момент укладення додаткової угоди 14.10.2016 року перебувала на базі відпочинку за межами Харківської області та не могла підписувати додаткову угоду, однак дана обставина не впливає на висновки суду, оскільки підпис ОСОБА_4 вже був на договорі оренди.

Позивачем не надано достовірних доказів, що ним передавались гроші в розмірі 10000 доларів США ОСОБА_4

Таким чином, договір позики сторонами: ОСОБА_4 як позичальником і ОСОБА_3 як позикодавцем, - не підписаний. Укладення додатковї змішаної угоди до договору (без ознак змішаного) законодавством України - не передбачено. Склейка на останньому аркуші додаткової угоди містить підпис ОСОБА_4 як орендодавця.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що позивачем не доведено факт передачі грошей ОСОБА_4 та вимоги позивача ґрунтуються на неукладений додатковій угоді до договору оренди, тому позов задоволенню не підлягає, як безпідставний.

Стосовно зустрічного позову суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 230 ЦК України передбачено правові наслідки вчинення правочину під впливом обману, а саме, якщо одна зі сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які випливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обовязковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

ОСОБА_4 не надала суду доказів наявності умислу в діях відповідача, того, що він навмисно ввів її в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Враховуючи сукупність доказів, які маються у справі у їх взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що додаткова угода до договору оренди від 14.10.2016 не укладалась, тому зазначена угода не може бути визнана недійсною з підстав введення в оману. ОСОБА_4 просить визнати недійсним договір позики, укладений між нею та ОСОБА_3 на суму 10000 доларів США. Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки такий договір не укладався та суду наданий не був.

На підставі викладеного на керуючись ст. ст. 4, 76-78, 82, 141, 263, 265, 268 ЦПК України, ст. ст. 16, 209, 215, 229, 230, 627, 640, 759-763, 765, 1046, 1047, 1049 ЦК України,

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосереднього до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 Прикінцевих те перехідних положень ЦПК України до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Позивач: ОСОБА_3, ІІН НОМЕР_1, АДРЕСА_3.

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІН НОМЕР_2, АДРЕСА_2.

Повний текст рішення виготовлений 18 травня 2018 року.

Суддя: Б. П. Григор'єв