АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
Справа №756/3020/16-ц Головуючий у суді першої інстанції: Яценко Н.О.
Апеляційне провадження Доповідач у суді апеляційної інстанції: Рейнарт І.М
№22-ц/796/2305/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 березня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого - судді Рейнарт І.М.

суддів Кирилюк Г.М., Слюсар Т.А.

при секретарі Іванову В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 5 грудня 2017 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Світлана Миколаївна, служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, Публічне акціонерне товариство «Омега Банк» про визнання договору іпотеки недійсним,

встановила:

у лютому 2016р. позивач в інтересах малолітньої ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору іпотеки № 660-ф/ІП-1, укладеного 28 серпня 2006р між ОСОБА_5 та ЗАТ «Тас-Інвестбанк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за №4331.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що його донька ОСОБА_6 перебуває у шлюбі з ОСОБА_5 та мають спільну дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в інтересах якої він, як дід, звернувся до суду.

Позивач зазначав, що 28 серпня 2006р. між ОСОБА_5 та ЗАТ «Тас-Інвестбанк» був укладений кредитний договір № 660-Ф про відкриття кредитної лінії із загальним лімітом заборгованості 75 000 доларів США під 15% річних на строк по 27 серпня 2009р. на споживчі потреби.

З метою забезпечення виконання кредитного договору його сторонами був укладений договір іпотеки № 660-ф/ІП-1, предметом якого була квартира АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_5 на праві власності.

Позивач стверджував, що дана квартира є єдиним місцем проживання його малолітньої онуки, іншого житла, окрім цього, у неї не було і не має, тому при укладанні іпотечного договору були порушені норми чинного законодавства, так як у разі вчинення правочину щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органу опіки та піклування, якого сторонами отримано не було.

- 2 -

Крім того, позивач вважав, що відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недодержання такої вимоги є підставою для визнання правочину недійсним (ст. 215 ЦК України).

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 5 грудня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Позивач посилається на неправильне застосування норм матеріального права, а саме, ст. 29 ЦК України та не погоджується із висновком суду про те, що права дитини не порушені оспорюваним іпотечним договором, та зазначає, що місцем проживання малолітньої дитини на момент укладення договору було місце проживання її батьків, тобто квартира, яка передана в іпотеку.

Відповідачі відзиву на апеляційну скаргу не подали.

У відзиві представника приватного нотаріуса Іванової С.М. - ОСОБА_8 на апеляційну скаргу зазначається, що судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, так як на час укладення договору іпотеки ОСОБА_5 не зазначав про проживання малолітньої дитини у квартирі, підтвердивши, що малолітні діти не мають права на користування квартирою.

Відповідачі та треті особи, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду апеляційної скарги (с.с.250-251 т.1, с.с.18, 39-42 т.2), у судове засідання не з'явилися, ОСОБА_5, ОСОБА_6, служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації направили до апеляційного суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, інші учасники справи причини неявки не повідомили, тому на підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника приватного нотаріуса Іванової С.М., яка просила залишити рішення суду без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 народження, є ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які перебувають у зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 2003р.

28 серпня 2006р. між ОСОБА_5 та Закритим акціонерним товариством «Тас-Інвестбанк» був укладений іпотечний договір № 660-Ф/ІП-1, за умовами якого у забезпечення зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором № 660-Ф від 28 серпня 2006р., останній передав у іпотеку квартиру АДРЕСА_1 та належить йому на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2003р.

Іпотечний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що спірний договір іпотеки не порушує прав малолітньої ОСОБА_4

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи, наданим сторонами доказам та ґрунтується на нормах матеріального права.

Відповідно до частин першої - третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають

- 3 -

застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 9 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець обмежується в розпорядженні предметом іпотеки, однак має право володіти та користуватись предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення, якщо інше не встановлено цим Законом. При цьому ЦК України, як і спеціальний Закон України «Про іпотеку», не містять норм, які б зменшували або обмежували права членів сім'ї власника житла на користування жилим приміщенням у разі передання його в іпотеку.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів іпотеки на підставі порушення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) в кожному конкретному випадку суди повинні:

1) перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного постійного проживання;

2) ураховувати добросовісність поведінки іпотекодавця щодо надання документів про права дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору;

3) з'ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачене статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» (у редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору іпотеки) положення про необхідність

- 4 -

отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке мають діти, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання такого договору недійсним за позовом їх батьків є порушення майнових прав дітей унаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на його укладення.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Власник майна, який є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші передбачені законодавством наслідки, які застосовуються органами опіки та піклування.

Такий правовий висновок був зроблений Верховним Судом України у справі 6-1024цс16.

Статтею 10 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення судом рішення, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 11 ЦПК України, редакція якої діяла на момент ухвалення судом рішення, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Отже, саме позивач повинен був надати суду докази у підтвердження своїх тверджень, що квартира, яка є предметом договором іпотеки, була постійним місцем проживання малолітньої ОСОБА_4 на час укладення спірного договору іпотеки та існує фактичне порушення прав малолітньої укладенням цього договору.

Разом з цим, суду першої інстанції не було надано належних доказів, що малолітня ОСОБА_4 проживала постійно у квартирі на момент укладення договору іпотеки.

Надана суду довідка дошкільного навчального закладу № 193 від 31 травня 2016р. про те, що малолітня ОСОБА_4 з 2006р. по 2010р. відвідувала даний заклад, який знаходиться у АДРЕСА_1, (с.с.207 т.1), не є достатнім та належним доказом у підтвердження доводів позивача, оскільки вказана довідка не містить інформації про постійне місце проживання дитини, а також в ній не зазначений місяць 2006р., з якого дитина почала відвідувати вказаний дошкільний навчальний заклад.

Ні довідки про реєстрацію дитини у квартирі, ні довідки про обслуговування дитини за вказаною адресою медичними працівниками суду надано не було.

При цьому, суду була надана довідка по формі № 3 від 9 серпня 2006р., згідно якої у квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована тільки ОСОБА_6

З оглянутого судом першої інстанції паспорта ОСОБА_5 встановлено, що він

- 5 -

зареєстрований у Житомирській області, Лугинському районі, АДРЕСА_2.

Відповідно до частини другої - четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Пунктом 3.4. іпотечного договору ОСОБА_5 засвідчив, що немає відомих йому прав та вимог інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

Також відповідачем не надано суду доказів, що він повідомляв приватного нотаріуса при укладенні іпотечного договору, що має малолітню дитину.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про відсутність належних та достатніх доказів у підтвердження доводів позивача, що малолітня ОСОБА_4 постійно проживала у квартирі, яка є предметом спірного договору іпотеки.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції неправильно застосовані положення статті 29 Цивільного кодексу України, згідно яких місце проживання дитини визначається за місцем проживання батьків, а мати дитини ОСОБА_6 була зареєстрована та проживала у зазначеній квартирі, а тому і дитина проживала разом із нею, колегія суддів вважає безпідставними, так як вказаним доводам судом першої інстанції надана відповідна оцінка, враховуючи, що батько дитини не був зареєстрований у даній квартирі.

Крім того, положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає.

Однак, місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним.

З наявної у матеріалах справи довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» від 26 грудня 2016р. встановлено, що малолітня ОСОБА_4 була зареєстрована у спірній квартирі тільки 19 листопада 2013р. (с.с.116 т.1), а відтак підстав вважати, що дитина проживала разом із матір'ю у зазначеній квартирі на час укладання спірного договору іпотеки не має.

Також суду першої інстанції надано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 лютого 2016р., яким відмовлено у задоволенні позовних вимог ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_6, батьків дитини, з квартири АДРЕСА_1, отже, право малолітньої ОСОБА_4 на користування вказаною квартирою порушено не було і судом захищено.

- 6 -

Судом першої інстанції повно з'ясовані обставини справи, оцінені надані сторонами докази, правильно застосовані норми матеріального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому колегія суддів вважає, що підстав для скасування рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_4, залишити без задоволення, рішення Оболонського районного суду міста Києва від 5 грудня 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 7 березня 2018 року.

Головуючий:

Судді: