РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/14786/16-ц

пр. № 2/759/486/18

17 травня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді - П'ятничук І.В.,

за участю секретаря - Медвідчук В.В.,

позивача - ОСОБА_1,

третьої особи - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, органу приватизації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, органу приватизації та просив суд постановити рішення яким поновити йому строк позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, визнати недійсним розпорядження органу приватизації Святошинського району №2951 від 14.12.2004 р. про приватизацію ОСОБА_1, ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло видане Святошинською районною у місті Києві Радою 14.12.2004 р. на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про належність на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожному квартири АДРЕСА_1, видане на підставі розпорядження №2951 від 14.12.2004 р.

В обґрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що 09 вересня 1983 р. він зареєстрував шлюб з ОСОБА_2 на родину з трьох осіб, його, дружину та сина дружини відповідно до ордеру від 05.02.1988 р. ним отримано квартиру АДРЕСА_1, квартира однокімнатна, готельного типу, житловою площею 13.2 кв.м., загальною 25,8 кв.м. В подальшому син дружини ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув. Відносини в родині почали погіршуватись і в 2013 р. ОСОБА_2 залишила квартиру АДРЕСА_1, та переїхала проживати в с.Пухівка Броварського району Київської області де мешкає і по даний час та бажання повертатись в спірну квартиру немає. В 2016 р. він-позивач звернувся до ОСОБА_2 з проханням вирішити питання про зняття з реєстрації в даній квартирі з метою не нарахування на неї квартирної плати, для з'ясування питання нарахування даної оплати також звернувся до житлової організації яка обслуговує буд.АДРЕСА_1 де і з»ясувалось що ще з 2004 р. квартира приватизована в рівних частинах на нього та ОСОБА_2, отримавши на запит вказані документи з'ясував, що підпис який від його імені стоїть в заяві про бажання приватизувати квартиру зроблено не ним. Вказуючи на те, що жодних намірів та волевиявлення щодо приватизації квартири він не мав то для захисту своїх прав вимушений звернутись до суду з даним позовом. Також позивач вказує про те, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки про наявність Свідоцтва про право власності на житло на двох осіб він дізнався у 2016 році, всі документи на квартиру завжди зберігались у ОСОБА_2 і тому про існування даного свідоцтва йому відомо не було. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом та посилаючись на ст.ст. 203, 215, 257, 267 ЦК України, ст.8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» просив заявлені позовні вимоги задовольнити

У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали уточнені позовні вимоги, просили їх задовольнити. Також заперечували проти заяви відповідачів про застосування строку позовної давності, зважаючи на те, що позивач лише у 2016 році дізнався про те, що квартира в якій він зареєстрований та яка ним отримана приватизована на двох осіб, а тому вважає, що строк позовної давності ним не пропущений. В подальшому представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, враховуючи думку позивача суд вважає можливим розглянути справу в відсутності представника позивача.

Представник відповідача Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, органу приватизації, в судове засідання не з'явився, надав суду свої пояснення з приводу заявлених вимог та просив рішення прийняти відповідно до вимог чинного законодавства, враховуючи наведене суд вважає можливим розглянути справу в відсутності представника ( а.с. 77).

Третя особа ОСОБА_2 проти заявлених позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що позивач особисто бажав приватизувати квартирі, та оскільки тривалий час зловживає спиртними напоями можливо забув про те, що був присутнім при оформленні документів на приватизацію квартири, зазначала, що дійсно документи на квартиру зберігались у неї, оскільки позивачу який має проблеми з алкоголем не можна довірити документи. В 2013 р. вона виїхала з спірної квартири і проживає в с.Пухівка. а в подальшому і виписалась з спірної квартири. Вказуючи на те, що позивачем пропущено строк позовної давності просила в задоволенні заявлених позовних вимог відмовити.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, третьої особи, свідка ОСОБА_6, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Судом встановлено, що спірним жилим приміщенням є квартира АДРЕСА_1, квартира однокімнатна, готельного типу, житловою площею 13.2 кв.м., загальною 25,8 кв.м. отримана відповідно до ордера №01870 від 05 лютого 1988 р. ОСОБА_1 на сім»ю з трьох осіб, його, дружину ОСОБА_2, сина ОСОБА_5

Як вбачається з матеріалів справи05.01.2016 р. та 25.03.2016 р. позивач звернувся до Святошинської районної в м.Києві державної адміністрації з приводу надання копій документів про приватизації квартири АДРЕСА_1, та відповідно до даних звернень позивачем отримано вказані документи.

Відповідно до заяви керівнику органу приватизації від наймача квартири АДРЕСА_1, зареєстрованої 03.12.2004 р. від 24.11.2004 р. від ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись з заявою про оформлення передачі у приватну власність в рівних долях даної квартири.

На підставі розпорядження органу приватизації від 14 грудня 2004 р. №2951 задоволено прохання ОСОБА_1 про передачу квартири АДРЕСА_1 в приватну спільну часткову власність.

Відповідно до довідки від 28.10.2016 р. вбачається що в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровано ОСОБА_1

Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м.Києва від 18 квітня 2017 р. по справі призначено судову почеркознавчу експертизу.

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судово- почеркознавчої експертизи у цивільній справі №759/14786/16-ц від 26.09.2017 р. зроблено висновки про те, що :

1.Підпис від імені ОСОБА_1 який міститься у графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сім'ї» у рядку «ОСОБА_1» у заяві, яка складена від імені ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_1, від 24.11.2004 р. зареєстровано 03.12.2004 р. за №2949 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів.

2.Підпис від імені ОСОБА_1 який міститься у графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сім'ї» у рядку «ОСОБА_1» у заяві, яка складена від імені ОСОБА_1 про приватизацію квартири АДРЕСА_1, від 24.11.2004 р. зареєстровано 03.12.2004 р. за №2949 виконано не ОСОБА_1, а іншою особою.

Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів.

Таким чином, з урахуванням встановлених по справі обставин та досліджених судом доказів, суд вважає, що у даному випадку жодним чином не встановлено волевиявлення позивача щодо укладання даного правочину, позивач заяву про укладання даного правочину не писав та не підписував.

Крім того слід зазначити і про наступне.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як вбачається з письмових матеріалів справи, третьою особою заявлено про застосування позовної давності до даних позовних вимог, що підтверджується відповідними заявами.

При цьому судом встановлено, що позивач звернувся до суду із даним позовом 31.10.2016 року.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляду його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного період після переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Аналогічна Правова позиція викладена також і у постанові Верховного Суду України у справі за № 6-2469цс16.

У позовній заяві позивач зазначив про те, що про порушення свого права, зокрема, про те, що квартира приватизована він дізнався лише у 2016 році, що підтверджується відповідними заявами позивача до органу приватизації.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_6 вказувала суду на те, що є сестрою позивача і знає, що брат довідався про те, що квартира приватизована тільки в 2016 р. коли загубив паспорт і для відновлення треба було взяти довідку за формою №3 з неї йому і стало відомо про те, що ОСОБА_2 виписалась з квартири і що квартира приватизована. Також зазначала, що брат ніколи не займався жодними справами що стосуються документів. Всі документи знаходились у ОСОБА_2 яка з 2013 р. постійно проживала в с.Пухівка.

Таким чином, з наведеного вбачається, що позивачу не було достеменно відомо про те, що спірна квартира належить на праві власності йому та його дружині, він також не мав Свідоцтва про право власності на житло, а тому посилання позивача про те, що протягом 12 років йому було невідомо, яким саме чином здійснена приватизація, та про відсутності у нього правовстановлюючого документу на квартиру, суд до уваги приймає.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення.

Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі.

Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, строк позовної давності пропущено ним з поважних причин і тому він підлягає поновленню.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про визнання недійсним Розпорядження, Свідоцтва про право власності та визнання за ним права власності на квартиру підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 12, 19, 81, 141, 258-260, 263-265 ЦПК України, Конституцією України, ст. 30, 31, 203, 215, 237, 242, 256, 257, 261, 267, 317, 319 ЦК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, органу приватизації, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним розпорядження, визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру - задовольнити.

Визнати недійсним розпорядження органу приватизації Святошинського району №2951 від 14.12.2004 р. про приватизацію ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1.

Визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло видане Святошинською районною у місті Києві Радою 14.12.2004 р. на ім'я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про належність на праві спільної часткової власності по Ѕ частині кожному квартири АДРЕСА_1, видане на підставі розпорядження №2951 від 14.12.2004 р.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Святошинський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Суддя І.В.П'ятничук