АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 2-3300/06

провадження № 22-ц/796/2047/2018

Апеляційний суд м. Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф.,

суддів - Махлай Л.Д., Кравець В.А.,

секретаря - Синявського Д.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2

на заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва у складі судді Антонової Н.В. від 30 червня 2006 року,

В С Т А Н О В И В:

14 червня 2006 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дитини.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона разом з відповідачем є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Посилаючись на те, що з моменту народження сина, відповідач дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, просила стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання сина в розмірі ј частини від доходу відповідача, починаючи з дня звернення до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Заочним рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2006 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі ј частини від всіх видів заробітку відповідача, починаючи з 14.06.2006 року і до повноліття сина, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 06 грудня 2017 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій вказав, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Апеляційну скаргу обґрунтовував тим, що судом порушено норми процесуального права, внаслідок чого судом не враховано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. Судом помилково зазначено в рішенні про те, що відповідач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, та направив до суду листа, в якому позовні вимоги визнав у повному обсязі і просив розглянути справу без його участі. Вказував, що за адресою, яку зазначила в позовній заяві позивачка, він ніколи не проживав, а тому судові повістки і не отримував.

Зазначав, що не повідомлення його судом першої інстанції про день, час та місце розгляду справи позбавило можливості надати докази, які б мали суттєве значення для розгляду справи, а саме на час звернення до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання сина ОСОБА_3, з нього за постановою Залізничного районного суду м. Києва від 20 жовтня 1999 року було стягнуто аліменти ще на одну неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вважав, що при розгляді справи судом першої інстанції не з'ясовувались обставини, встановлені ст. 182, 188 СК України, та які мають значення при вирішенні спору про стягнення аліментів.

За наведених обставин просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2006 року в частині розміру аліментів на утримання сина ОСОБА_3 та ухвалити нове рішення з урахуванням стягнутих з нього рішенням Залізничного районного суду м. Києва від 20.10.1999 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 у період з 01.01.2000 по 30.06.2013, та знаходження на утриманні малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Позивачка не подала відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач та його представник ОСОБА_6 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримали та просили задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивачки.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до 19 грудня 2000 року перебували у шлюбі та є батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після розірвання шлюбу син залишився проживати з матір'ю та перебував на її утриманні. Відповідач не виконував свого батьківського обов'язку щодо утримання дитини.

Обставини, встановлені судом першої інстанції відповідачем визнано та не оспорювалися.

Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Встановивши правовідносини, що виникли між сторонами, та застосувавши відповідні норми матеріального права, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позову та стягнення аліментів на утримання дитини.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду щодо визначеного розміру аліментів на утримання дитини та вважає його правильним виходячи з наступного.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

У відповідності до положень частини другої статті 182 СК України (в редакції Закону № 2901-IV (2901-15) від 22.09.2005 на час постановлення оскаржуваного рішення) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Як пояснив ОСОБА_2 в судовому засіданні суду апеляційної інстанції на час розгляду справи в суді першої інстанції він працював у Київському міському центрі репродуктивної та перинатальної медицин, де і працює по теперішній час.

Оскільки на момент ухвалення оскаржуваного рішення відповідач мав постійне місце роботи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що розмір аліментів необхідно встановити у частці від доходу.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що визначаючи розмір коштів, що підлягають стягненню на утримання дитини, судом не враховано положення ч. 1 ст. 182 СК України, а саме перебування на утриманні відповідача іншої дитини, оскільки утримання іншої дитини не є обов'язковою підставою для зменшення розміру аліментів.

Колегія суддів приймає до уваги надану відповідачем копію постанови Залізничного районного суду м. Києва від 20.10.1999 про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі ј частини від усіх доходів, однак наявність рішення у іншій справі про стягнення аліментів на доньку не є обов'язковою підставою для визначення аліментів у розмірі меншому ніж ј, як то встановлено судом.

Більш того, стягнення аліментів на утримання доньки у розмірі ј від усіх доходів та стягнення аліментів у розмірі ј від всіх доходів за рішенням суду, яке оскаржується, не перевищує 50% заробітку відповідача.

Крім цього, положеннями Сімейного кодексу передбачено обов'язок обох батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідач протягом 10 років, а саме з моменту ухвалення рішення та до моменту отримання виконавчого листа, надавав матеріальну допомогу на утримання сина ОСОБА_3.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснив, що в нього відсутні докази виконання обов'язку щодо утримання сина протягом 2006-2016 років.

Зазначив, що він намагався спілкуватися зі своїм сином ОСОБА_3, однак позивачка йому в цьому перешкоджала. Вказував, що є рішення суду, яким визначено порядок у спілкуванні з сином ОСОБА_3 та його вихованні.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою в 2017 році, коли вже дитині виповнилося 18 років.

Відповідач також в судовому засіданні суду апеляційної інстанції пояснив, що він не заперечує щодо надання матеріальної допомоги на утримання свого сина ОСОБА_3, однак не погоджується із розміром заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 99 937,01 грн., який визначено державним виконавцем.

Тобто, між сторонами фактично існує спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 99 937,01 грн.

Поряд з цим, відповідач не погоджуючись із розміром заборгованості по сплаті аліментів, який визначений державним виконавцем, дії останнього не оскаржував, а звернувся до суду з апеляційною скаргою на рішення суду про стягнення аліментів.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права,а саме щодо неналежного повідомлення відповідача про день, час та місце розгляду справи.

Разом з тим, таке порушення судом першої інстанції норм процесуального права не є підставою для скасування законного та правильного по суті рішення, оскільки таке порушення не призвело до правильного вирішення справи, що відповідає положенням ч. 2 ст. 376 ЦПК України, яке кореспондується з положеннями ч. 3 ст. 309 ЦПК України (в редакції на час ухвалення рішення).

Окрім цього, порушення судом норм процесуального права не звільняють відповідача від обов'язку утримувати свою дитину.

Посилання в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції неправомірно зазначено в рішенні, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи, визнав позов та просив розглядати справу без нього не є підставою для скасування рішення, оскільки як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу судового засідання від 30.06.2006 відповідач в судове засідання не з'явився, а тому в рішенні допущена технічна описка, яка підлягає виправленню у встановленому законом порядку судом, який розглядав справу.

Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України, п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Заочне рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 червня 2006 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 06 березня 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді Л.Д. Махлай

В.А.Кравець