Справа № 344/6918/17
Провадження № 22-ц/779/518/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 травня 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний суд Івано-Франківської області в складі:

Головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів: Василишин Л.В., Фединяка В.Д.,

секретаря Возняк В.Д.,

з участю: представника апелянта ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення, за апеляційною скаргою Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Татаріновою О.А. 07 лютого 2018 року в м. Івано-Франківськ Івано-Франківської області, повний текст якого складено 09 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в :

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

У травні 2017 року ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулось до ОСОБА_3 з позовом про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення, неодноразово збільшуючи, уточнюючи та зменшуючи у ході розгляду справи позовні вимоги. В обґрунтування позову зазначено, що надає послуги теплопостачання для АДРЕСА_2 та квартири АДРЕСА_1, власником яких є відповідач згідно договорів купівлі-продажу від 29.12.2004 року та від 30.12.2004 року. Свої обов'язки по оплаті отриманих послуг відповідач належним чином не виконувала, внаслідок чого виникла заборгованість. Позивач попередньо звертався до суду із заявою про видачу судового наказу №206 від 23.12.2016 року про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за послуги теплопостачання у розмірі 34700,82 грн та 689 грн судового збору, однак ухвалою Івано-Франківського міського суду від 30.01.2016 року заява повернута стягувачу. Позивачем оприлюднено договір про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання (офіційно опублікований на сайті підприємства та в газеті «Західний кур'єр» від 13.12.2012 року). Оскільки зі сторони споживача не надходило жодних пропозицій та зауважень протягом місяця щодо умов запропонованого позивачем договору, тому згідно чинного законодавства договір вважається укладеним та є загальнообов'язковим для виконання сторонами. Остаточно позивач просив стягнути з ОСОБА_3 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованість за послуги теплопостачання станом на 01.01.2018 року становить за адресою АДРЕСА_2 -18145,86 грн;за адресою АДРЕСА_1 - 12154,96 грн., а всього 30300,82 грн. Врахувати як переривання строку позовної давності звернення позивача із заявою про видачу судового наказу та здійснення більших оплат, ніж становили нарахування. Судові витрати віднести на рахунок відповідача (а.с. 4-5, 62, 103,123-124).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» подана апеляційна скарг з мотивів необгрунтованості рішення і ухвалення його з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 були під'єднані до системи централізованого опалення, тому ОСОБА_3 являється споживачем послуг теплопостачання. Даний факт підтверджується актом від 26.03.2007 року на предмет обстеження системи опалення та гарячого водопостачання житлового будинку по АДРЕСА_1. Під час обстеження виявлено, що будинок обігрівається від централізованої системи опалення. Однак відповідач не здійснювала оплату за надані їй послуги належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість. Нарахування за послуги теплопостачання здійснювалось з часу придбання квартири відповідачем, тобто з 29.12.2004 року по 01.08.2014 року (відключено житловий будинок від мереж центрального опалення відповідно до акту ДМП «ІФТКЕ»), та з 03.10.2016 року (день звернення ОСОБА_3 із заявою про підключення централізованого опалення, надання послуг відновлено 20.10.2016 року згідно акту про включення опалення) по 01.10.2017 року. Тому апелянт вважає, що сума заборгованості, яка підлягає оплаті відповідачем, є обґрунтованою, оскільки послуги їй, як споживачу, надавалися належним чином. Доказів про те, що послуги не надавались з моменту придбання квартири, відповідачем не надано, тому це не звільняє її від обов'язку оплачувати послуги, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Позивач попередньо звертався до Івано-Франківського міського суду із заявами про видачу судових наказів про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (попередніх власників АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1), що відповідно до ст.ст.160,163 ЦПК України перериває перебіг строку позовної давності. Обов'язок повідомляти теплопостачальну організацію про зміну власника лежить на попередньому або новому власнику квартири. Про те, що квартири належать ОСОБА_3 позивачу стало відомо тільки після звернення 03.10.2016 року про підключення централізованого опалення до будинку АДРЕСА_1. До моменту звернення в базі даних підприємства значились власником АДРЕСА_2 - ОСОБА_4, а АДРЕСА_1 - ОСОБА_5 Таким чином позивач вважає помилковим висновок суду про те, що строк позовної давності не переривався, оскільки позивачем вживалися заходи щодо стягнення заборгованості. Крім того, позивач 23.12.2016 року звертався до Івано-Франківського міського суду із заявою про стягнення заборгованості з ОСОБА_3, проте ухвалою цього суду від 30.01.2017 року стягувачу повернено заяву про видачу судового наказу. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за послуги теплопостачання в розмірі 30 300,82 грн та судовий збір в сумі 1600 грн (а.с.138-141).

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що після придбання нею АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 вона виявила відсутність централізованого теплопостачання. Неодноразові звернення до ДМП «ІФТКЕ» не дали жодних результатів, тому вона припинила оплачувати, оскільки послуги не надавалися. Позивачем 26.02.2014 року розірвано договір приєднання в односторонньому порядку шляхом відрізання труби подачі теплоносія, про що складено відповідний акт (а.с.48).

Також зазначила, що позивач відмовлявся укладати будь-які договори на теплопостачання до оприлюднення публічного договору від 13.12.2012 року. Згідно з цим договором нарахування за теплопостачання можна було здійснювати тільки з 13.12.2012 року і до 26.02.2014 року (дата відключення працівниками ІФТКЕ теплопостачання від будинку АДРЕСА_1). Доказом цього є акт, підписаний заступником начальника теплового району ОСОБА_6, майстром ОСОБА_8 та слюсарем ОСОБА_7, внесений в реєстр ДМП «ІФТКЕ» за №498. Таким чином, з лютого 2014 року по жовтень 2016 року ніяких зобов'язань між ДМП «ІФТКЕ» та нею не було.

Ще одним доказом розірвання позивачем в односторонньому порядку публічного договору від 13.12.2012 року є надання до суду розрахунку боргу по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 де після лютого 2014 року нарахування за теплопостачання припинено. Укладаючи нові договори на теплопостачання від 03 жовтня 2016 року, позивач визнав факт розірвання договору-приєднання від 13.12.2012 року. Також у зазначених договорах немає жодної згадки про борги.

Крім того, позовна заява складена тільки 10 квітня 2017 року, а всі борги за теплопостачання нараховані до 26 лютого 2014 року, тобто після спливу трьох років, протягом яких від позивача жодних претензій до відповідача не надходило (а.с.162-164).

Вислухавши пояснення представника апелянта та представника позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши, відповідно до ст.367 ЦПК України, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 29.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №5743, ОСОБА_3 придбала АДРЕСА_1 у ОСОБА_5, загальною площею 55,9 кв.м (а.с.9).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.12.2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Слободян Л.А., зареєстрованого в реєстрі за №5770, ОСОБА_3 набула у власність квартиру АДРЕСА_2 у ОСОБА_9, загальною площею 54,3 кв.м (а.с.10).

Із розрахунку боргу за теплоенергію, наданого ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» вбачається, що за період з 01.12.2013 року по 01.12.2016 року ОСОБА_3 (особовий рахунок НОМЕР_2) має заборгованість за опалення по квартирі АДРЕСА_2 в розмірі 20 333,21 грн (а.с.6,119).

Із розрахунку боргу за теплоенергію вбачається, що за період з 01.12.2013 року по 01.12.2016 року ОСОБА_3 (особовий рахунок НОМЕР_1) має заборгованість за опалення та підігрів води по квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 14 367,61 грн. Із даного розрахунку вбачається, що відповідачем з 2013 року по 01.12.2016 року не оплачувалися послуги теплопостачання та підігрів води (а.с.50, 118).

Із акту від 26 березня 2007 року, складеного представниками ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго», вбачається, що під час обстеження системи опалення та гарячого водопостачання житлового будинку по АДРЕСА_1 виявлено, що будинок обігрівається від централізованої системи опалення, підключений до централізованої мережі в підвалі житлового будинку по вул.Галицькій,32 після елеваторного вузла. Гаряче водопостачання в будинку по АДРЕСА_1 відсутнє (а.с.72).

ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» оприлюднило договір від 12.12.2012 року про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води, як договір приєднання, який офіційно опублікований на сайті підприємства (www.tke.if/ua) та в газеті «Західний кур'єр» від 13.12.2012 року (а.с.86-89). Із даного договору вбачається, що ненадання заперечень з боку споживача щодо умов цього договору впродовж 30 днів з дня опублікування вважається згодою на його прийняття.

Пунктом 4.1 даного Договору розрахунковим періодом є календарний місяць. Термін внесення платежів - не пізніше 2 числа наступного за розрахунковим місяцем. Споживач вносить плату за послуги на розрахунковий рахунок виробника (а.с.87).

Згідно акту від 26 лютого 2014 року, відключено теплопостачання житлового будинку по АДРЕСА_1 Відключення проведено встановленням проглушок на вводі тепломережі. Зазначено, що власників будинку попереджено про відключення теплопостачання (а.с.48, 121).

В акті від 01.08.2014 року зазначено, що виконано відключення житлового будинку по АДРЕСА_1 методом відрізки подаючої і зворотної лінії в житловому будинку по АДРЕСА_3 (а.с.73, 120).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25.11.2014 року заяву ДМП «ІФТКЕ» у справі №344/16788/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 повернуто стягувачу, оскільки останній не зареєстрований за адресою, вказаною заявником у заяві, а саме по АДРЕСА_1 (а.с.69).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 25.11.2014 року заяву ДМП «ІФТКЕ» у справі №344/16791/14-ц про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 повернуто стягувачу, оскільки остання не зареєстрована за адресою, вказаною заявником у заяві, а саме по АДРЕСА_2 (а.с.70).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 13.04.2016 року заяву ОСОБА_4 про скасування судового наказу задоволено. Судовий наказ по справі №344/12228/15-ц, виданий Івано-Франківським міським судом 08.09.2015 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заборгованості за надані послуги теплопостачання в сумі 18 294,54 грн та судового збору скасовано (а.с.71).

03.10.2016 року ОСОБА_3 подала ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» заяву про підключення централізованого опалення до її власного будинку по АДРЕСА_1. Оплату за послуги теплопостачання гарантує (а.с.74).

03.10.2016 року ОСОБА_3 та ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» уклали договори про надання послуг з централізованого опалення та підігріву води у АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 (а.с.42-47).

На підставі договорів та заяви споживача ОСОБА_3 працівниками ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 20.10.2016 року відновлена подача теплоносія (опалення, ГВП) до будинку по АДРЕСА_1, що зафіксовано відповідним актом (а.с.75).

Із довідок за опалення, наданих ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» вбачається, що по квартирі АДРЕСА_1 у 2004 році ОСОБА_5 проведено оплату за послуги з розмірі 944,18 грн, борг становив 82,99 грн (а.с.76).

У довідках з 2005 року по 2007 рік включно власником АДРЕСА_1 вказаний ОСОБА_5 та вбачається, що оплата за послуги не здійснювалась, хоча нараховано за 2005 рік 488,07 грн, борг складає 571,06 грн, за 2006 рік нараховано 805,72 грн, борг складає 1376,78 грн, за 2007 рік нараховано 949,96 грн, борг складає 2323,74 грн (а.с.77-79).

В довідках з 2008 року власником АДРЕСА_1 зазначено ОСОБА_3 Оплата за послуги не здійснювалась до 2017 року, хоча за 2008 рік нараховано 1121,97 грн, за 2009р. - 1467,04 грн, за 2010р. - 1637, 31 грн, за 2011р. - 1642,18 грн, за 2012 р. - 1667,53 грн, за 2013 р. - 1571,11 грн., з січня по липень 2014 р. - 726,01 грн, а всього борг склав 12156,89 грн. За 2016 рік нараховано за послуги 4580,02 грн, а всього борг склав 2004 року - 16736,91 грн. За 2017 рік нараховано 7102,45 грн за послуги теплопостачання і у 2017 році відповідач сплатила борг за опалення в розмірі 7074,40 грн, а саме: в січні 2017 року - 1844,08 грн; в лютому - 2210,72 грн; в березні - 1378,43 грн; в квітні - 500 грн. Борг становив 16764,96 грн (а.с.80-105).

Із відповіді, наданої ОСОБА_3 ДМП «ІФТКЕ» від 15 грудня 2017 року за №14/2281 встановлено, що між позивачем та відповідачем (мешканкою АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1) ОСОБА_3 укладено 03.10.2016 року договір «Про надання послуг з централізованого опалення». Станом на 15.12.2017 року заборгованість за надані послуги: по АДРЕСА_2 - 1031,22 грн, що утворилась за період з 03.10.2016-01.10.2017 років, по квартирі №2 - 4608,07 грн, що утворилась за період з 03.10.2016-01.10.2017 років оплачена споживачем 01 грудня 2017 року та 13 грудня 2017 року відповідно. Житловий будинок по АДРЕСА_1 з 01 жовтня 2017 року відключений від центрального опалення, договір «Про надання послуг з централізованого опалення» від 03.10.2016 року, укладений між ДМП «ІФТКЕ» та ОСОБА_3, розірваний. Заборгованість по вказаному договору виплачена в повному обсязі (а.с.110, 122).

У запереченнях, поданих відповідачем ОСОБА_3 заявлено про застосування строку позовної давності (а.с.40).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903, ст. 257, ч.1 ст.161, ст. 264, ч. 4 ст. 267 ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, встановивши наявність факту порушеного права позивача на отримання оплати за послуги теплопостачання та факт пропуску строку позовної давності, дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів, виходячи з таких підстав.

Суд вірно встановив, що між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії, які регулюються Цивільним Кодексом України та спеціальним законодавством: Законом України "Про теплопостачання", Законом України "Про житлово-комунальні послуги" та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року N 630.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, в даному випадку Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, та Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

За правилами ст. 19 Закону України "Про теплопостачання", споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, відповідач з 30 грудня 2004 року по 26 лютого 2014 року та з 20 жовтня 2016 року по 1 жовтня 2017 року повинна була здійснювати оплату за послуги теплопостачання по АДРЕСА_2, а з 29 грудня 2004 року по 26 лютого 2014 року та з 20 жовтня 2016 року по 1 жовтня 2010 року - по АДРЕСА_1, тобто за фактичне надання послуг.

У судовому засіданні встановлено і це не оспорюється апелянтом, що заборгованість за теплопостачання за період з 20 жовтня 2016 року по 1 жовтня 2017 року по АДРЕСА_2 та з 20 жовтня 2016 року по 1 жовтня 2017 року по АДРЕСА_1 згідно договору від 3 жовтня 2016 року оплачена у повному обсязі, про що надана відповідна інформація підприємством-позивачем відповідачу, тому в цій частині спір між сторонами відсутній.

Заборгованість за теплопостачання, яка нараховувалася позивачем з 30 грудня 2004 року по 26 лютого 2014 року по АДРЕСА_2, та з 29 грудня 2004 року по 26 лютого 2014 року по АДРЕСА_1 не оплачена.

Відповідач не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що послуги у цей період не надавалися.

Навпаки, позивачем наданий акт від 26 березня 2007 року про подачу теплопостачання до будинку (а.с.72).

Доказів, які б спростовували цей факт суду не представлено.

При тому суд приймає до уваги саме акт про відключення теплопостачання до будинку від 26 лютого 2014 року (а.с.121), як такий, що свідчить про факт припинення теплопостачання до будинку із зазначенням способу - встановлення проглушок на вводі тепломережі, оскільки копія акта надана відповідачу стороною позивача, позивачем він не спростований.

Акт від 01.08.2014 р., складений тими ж особами, що і попередній (від 26.02.2014), не суперечить йому, свідчить про застосування іншого методу відключення - методом відрізки подаючої і зворотної лінії в житловому будинку по АДРЕСА_3, тобто від точки розподілу тепла (а.с.73,120)..

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право у примусовому порядку через суд.

За ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається спочатку.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлений інший строк.

Отже, перебіг строку позовної давності розпочався до щомісячних платежів з 21 січня 2005 року, оскільки оплата не була здійснена відповідно з 29 та 30 грудня 2004 року.

26 лютого 2014 року мало місце припинення надання послуг, а з позовом позивач звернувся 25 травня 2017 року, подавши позовну заяву на пошту, тобто після спливу трьох років. Оскільки відповідач заявляв про застосування строку позовної давності у судовому засіданні, що явилось підставою для відмови у задоволенні позову в силу положень частини 4 статті 267 ЦК України.

Суд вірно не прийняв до уваги факти звернення позивача із заявами про видачу судових наказів про стягнення заборгованості за теплопостачання з попередній власників квартир ОСОБА_5 та ОСОБА_4 як переривання перебігу строку позовної давності, оскільки зазначені особи боржниками не були, заяви про видачу судових наказів щодо вказаних осіб були повернуті позивачу у 2014 році у зв»язку із відсутністю їх реєстрації по АДРЕСА_1, а позивач міг дізнатися про особу, яка порушила його право, зокрема і шляхом подання позову до попередніх власників, у ході розгляду якого міг бути встановлений належний відповідач. Таким своїм правом позивач не скористався.

Крім того, доводи апелянта про те, що йому не було відомо про особу, яка порушила його право спростовуються і копіями особових рахунків № НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 та № НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, відповідно до яких з січня 2008 року абонентом значиться ОСОБА_3 (а.с.94-99 та а.с.80-85).

Не заслуговують на увагу і доводи апелянта про те, що перебіг позовної давності перервався вчиненням ОСОБА_3 дії, що свідчить про визнання нею боргу, а саме оплати у 2016 році сум за опалення, які перевищували щомісячні платежі, а також у березні 2016 року по АДРЕСА_2 зараховано 147,90 грн (а.с.6, 98), оскільки переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. У судовому засіданні встановлено, що усі оплати, здійснені ОСОБА_3 стосувалися договору від 03.10.2016р., суду не представлено доказів, які б свідчили про визнання усього боргу відповідачем або частини періодичних платежів.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні, а тому відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 07 лютого 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 травня 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

В.Д. Фединяк