Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/5292/16-ц

провадження № 61- 11902св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивача - ОСОБА_3,

відповідач - садівниче товариство садівницький масив «Займище»,

представник відповідача - Трамбовецький Андрій Валерійович,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду

м. Києва від 25 жовтня 2016 року у складі судді Цимбал І. К. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Білич І. М., Болотова Є. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до садівничого товариства садівницький масив «Займище» (далі - СТ СМ «Займище»), третя особа - ОСОБА_5, про зобов'язання видати наказ про звільнення, надання копії наказу про звільнення, внесення запису у трудову книжку, проведення розрахунку при звільненні та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що 24 вересня 2011 року на конференції уповноважених членів СТ СМ «Займище» прийнято рішення про обрання його на новий термін головою ради.Рішенням конференції уповноважених членів

СТ СМ «Займище» від 29 вересня 2012 року його повноваження достроково припинені, рішенням ради СТ СМ «Займище» від 20 жовтня 2012 року головою обрано ОСОБА_5 Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2013 року рішення ради СТ СМ «Займище» від 20 жовтня 2012 року визнано недійсним, а рішення конференції від 29 вересня 2012 року залишено в силі, оскільки установлено, що наказ про звільнення не видавався, отже, він не вважається звільненим. Зазначав, що 25 травня 2013 року без вирішення питання про його звільнення виконуючим обов'язки голови ради обрано ОСОБА_5 14 березня 2015 року на засіданні членів ради

СТ СМ «Займище» розглянута його заява про звільнення та прийнято рішення про звільнення на підставі частини першої статті 36 КЗпП України, а також про звільнення ОСОБА_5 з посади виконуючого обов'язки голови ради

СТ СМ «Займище». Вказував на те, що внаслідок незаконного утримання ОСОБА_5 печатки та документів СТ СМ «Займище» він не може отримати наказ про звільнення, розрахунок при звільненні та не внесено відповідний запис у трудовій книжці.

Ураховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення, надати копію наказу про звільнення, внести запис у трудову книжку, а також провести розрахунок на день звільнення та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що усунення члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, яке передбачене частиною третьою статті 99 ЦК України у редакції, чинній на момент прийняття рішення конференції уповноважених членів СТ СМ «Займище» від 29 вересня 2012 року, не є відстороненням працівника від роботи у розумінні статті 46 КЗпП України. Підставою для звільнення позивача є саме рішення конференції уповноважених членів товариства, отже, у трудовій книжці позивача повинні бути зазначені відомості про звільнення останнього з посади голови ради СТ СМ «Займище» з 29 вересня 2012 року згідно рішення конференції уповноважених членів

СТ СМ «Займище» від 29 вересня 2012 року на підставі частини третьої

статті 99 ЦК України, а не наказу про звільнення, винесення якого додатково не вимагається. Ураховуючи наведене, вимоги позивача в частині винесення та видачі наказу, зокрема і без зазначення правової підстави вважав необґрунтованими.

При цьому, прийняв до уваги те, що трудову книжку з товариства позивач забрав особисто, із вимогою про її оформлення до керівництва товариства не звертався, внаслідок чого керівництво останнього було позбавлено можливості внести відповідні відомості до трудової книжки позивача, у зв'язку із чим суд не вбачав з боку відповідача порушень частини першої статті 47 та частини п'ятої

статті 235 КЗпП України й підстав для стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, у зв'язку з чим вказані позовні вимоги також визнав необґрунтованими.

Ураховуючи наведені обставини про те, що позивач не звертався із заявою про оформлення трудової книжки та не надавав її для належного оформлення вважав, що підстав для задоволення вимог в частині покладення судом зобов'язань на відповідача вчинити відповідні дії відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Дарницького районного суду м. Києва

від 25 жовтня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову

ОСОБА_2 у зв'язку з недоведеністю заявлених ним позовних вимог. При цьому виходив із того, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до СТ СМ «Займище» встановлено, що рішенням ради СТ СМ «Займище» від 20 жовтня 2012 року головою ради СТ СМ «Займище» обрано ОСОБА_5, яке було визнано недійсним і у задоволенні вимог в частині визнаннянедійсним рішення конференції уповноважених членів СТ СМ «Займище» від 29 вересня 2012 року, поновлення ОСОБА_2 на посаді голови ради СТ СМ «Займище» - відмовлено, тому прийняття рішення про припинення повноважень ОСОБА_2 як голови ради СМ «Займище» на підставі рішення конференції від 29 вересня 2012 року вказувало на те, що з прийняттям такого рішення ОСОБА_2 втратив повноваження голови ради, але не свідчить про припинення трудових правовідносин у розумінні трудового законодавства.

У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року, ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Крім того, суди неповно з'ясували усі фактичні обставини справи та не дослідили і не надали належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, не сприяли повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду.

У липні 2017 року СТ СМ «Займище» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначило, що судові рішення є законними і обґрунтованими.

Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

28 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 15 травня 2004 року згідно рішення ради

СТ СМ «Займище» ОСОБА_2 обрано головою ради товариства.

24 вересня 2011 року на конференції уповноважених членів СТ СМ «Займище» прийнято рішення про обрання ОСОБА_2 на новий термін головою ради товариства.

Відповідно до статуту СТ СМ «Займище» товариство створено за ініціативою двадцяти садівницьких товариств, є складовою частиною системи кооперації, найвищим органом управління є конференція уповноважених садівницьких товариств членів масиву (пункт 34). До повноважень конференції віднесено обрання членів ради (пункт 36), які, в свою чергу, обирають голову (пункт 49). В період між конференціями її функції, як найвищого органу управління, виконує рада (пункт 48).

Рішенням конференції уповноважених членів СТ СМ «Займище»

від 29 вересня 2012 року постановлено про дострокове припинення повноважень ОСОБА_2 як голови ради СМ «Займище».

Також рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до СТ СМ «Займище» встановлено, що рішенням ради СТ СМ «Займище» від 20 жовтня 2012 року головою ради обрано ОСОБА_2 Зазначене рішення ради цим рішенням Апеляційного суду м. Києва визнано недійсним, у задоволенні вимог в частині визнання недійсним рішення конференції від 29 вересня 2012 року, поновлення ОСОБА_2 на посаді голови ради СТ СМ «Займище» відмовлено.

Звертаючись з позовом до СМ СТ «Займище» ОСОБА_2 посилався на порушення відповідачем статті 47 КЗпП України, оскільки його не ознайомлено з наказом про звільнення з посади голови ради СТ СМ «Займище», не внесено запис в трудову книжку про дату та причини звільнення та не проведено з ним розрахунок при звільненні.

Статтею 47 КЗпП України передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи.

Відповідно до пунктів 2.4, 2.5 Інструкції «Про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соцзахисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до пункту 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Згідно пункту 4.1 та пункту 4.2 Інструкції при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Частиною 4 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Таким чином, для застосування цієї норми необхідна наявність таких умов: затримки у видачі трудової книжки: вини власника або уповноваженого ним органу; вимушений прогул, викликаний затримкою видачі трудової книжки.

Проте зазначених положень закону апеляційний суд не врахував та у порушення норм процесуального права належним чином не перевірив доводів позивача щодо наявності вини відповідача у невидачі та не ознайомленні позивача з наказом про звільнення, невнесенні даних у трудову книжку про звільнення позивача й дійшов передчасного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, оскільки матеріали справи не містять відповідних доказів про те, що позивачу у день звільнення було видано належним чином оформлену трудову книжку та ознайомлено з наказом про звільнення у відповідності із чинним трудовим законодавством.

Разом із тим, застосовуючи до спірних правовідносин частину третю статті 99 ЦК України, суди не звернули уваги на те, що приписи вказаної норми права регулюють правовідносини щодо члена виконавчого органу товариства від виконання своїх обов'язків, а предметом даного позову є зобов'язання видати наказ про звільнення, надати копію наказу про звільнення, внести запис у трудову книжку, провести розрахунок при звільненні та стягнути середню заробітну плату за час вимушеного прогулу.

У порушення приписів статей 212-214, 303 ЦПК України 2004 року апеляційний суд, не визначившись із характером спірних правовідносин та нормою права, яка їх регулює, на зазначене уваги не звернув, обставин, пов'язаних зі звільненням ОСОБА_2 не дослідив, належної оцінки наданим сторонами доказам не дав та дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 16 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк