Провадження № 4-с/761/101/2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Рибака М.А.

за участю секретаря Малашевського О.В.,

представника скаржника Михайлець О.В.,

державного виконавця Башілова В.О.,

представника стягувача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві скаргу Державного агентства резерву України на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа: стягувач - ОСОБА_3, про визнання дій неправомірними та скасування постанови -

В С Т А Н О В И В :

Державне агентство резерву України звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із скаргою на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа: стягувач - ОСОБА_3, про визнання дій неправомірними та скасування постанови.

Заявлені вимоги мотивовані тим, що ухвалою апеляційного суду міста Києва від 11.07.2017 року у справі № 761/39331/15-ц було залишено без змін рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 16.05.2017 року, яким позов ОСОБА_3 було задоволено частково та поновленого його на роботі на посаді генерального директора Українського державного науково-дослідного інституту «Ресурс» з 17.11.2015 року. Проте, скаржник не погодився із вказаним рішенням та подав касаційну скаргу.

Скаржник вважав, що підстави для застосування до нього заходів примусового порядку неприпустиме, оскільки касаційним судом можуть бути скасовані неправомірні рішення судів та ухвалене нове рішення. Разом із тим, державний виконавець виніс постанову, якою наклав на Державне агентство резерву України штраф в сумі 5100,00 грн. за невиконання судового рішення.

Скаржник також зазначав, що рішення суду неможливо виконати, оскільки станом на час набрання ним законної сили штатна посада, яку займав ОСОБА_3 в штатному розписі відсутня.

Посилаючись на викладене, скаржник просив суд визнати дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України незаконними та скасувати постанову від 21.11.2017 року № ВП 54977954 про накладення штрафу за невиконання рішення суду згідно виконавчого документа № 761/39331/15-ц від 22.05.2017 року та на час розгляду скарги зупинити виконавчі дії.

В судовому засіданні 02.05.2018 року представник скаржника скаргу підтримала та просила суд про її задоволення.

В судовому засіданні 02.05.2018 року державний виконавець надав відзив, в якому просив суд в задоволенні скарги відмовити, оскільки постанова є обґрунтованою, а дії виконавця - законними, оскільки скаржником не виконано рішення суду про поновлення на роботі.

В судовому засіданні 02.05.2018 року представник скаржника надала заперечення на скаргу, в якій просила в задоволенні скарги відмовити, оскільки Державним агентством резерву України не виконано судове рішення, яке підлягало негайному виконанню, окрім того постановою Верховного суду касаційну скаргу агентства не задоволено та судові рішення залишено без змін.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши скаргу та додані до неї документи, прийшов до висновку про відмову у її задоволенні огляду на наступне.

Із матеріалів справи вбачається, що на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження 54977954 з виконання виконавчого листа № 761/39331/15-ц, виданого 22.05.2017 року Шевченківським районним судом міста Києва.

21.11.2017 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України Башіловим В.О. було винесено постанову про накладення штрафу на Державне агентство резерву України в розмірі 5400,00 грн. за невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення суду.

Із матеріалів виконавчого провадження вбачається, що скаржнику було відомо як про рішення суду, так і про відкриття виконавчого провадження.

Так, 30.10.2017 року державним виконавцем було скеровано скаржнику вимогу про виконання судового рішення, на яку Державним агентством резерву України було надано відповідь від 14.11.2017 року щодо неможливості виконання рішення суду у зв'язку із зайнятістю посади.

Із матеріалів справи вбачається, що станом на час розгляду справи рішення суду, на виконання якого було видано виконавчий лист Шевченківським районним судом міста Києва 22.05.2017 року, не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Згідно із рішенням Європейського суду з прав людини по справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, в п. 40 зазначається, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Важко уявити ситуацію, щоб пункт 1 статті 6 докладно описував процедурні гарантії, які надаються сторонам цивільного судового процесу - у провадженні, що є справедливим, відкритим і оперативним, - і не передбачав би при цьому гарантій виконання судових рішень; тлумачення статті 6 як такої, що стосується виключно права на звернення до суду і проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуацій, несумісних із принципом верховенства права, що його Договірні Сторони зобов'язалися дотримуватися, коли вони ратифікували Конвенцію. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6.

Що стосується обов'язковості судових рішень, то варто звернути увагу на те, що ЄСПЛ було постановлене «пілотне» рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Ivanov v. Ukraine) від 15 жовтня 2009 року, заява № 40450/04. Суд зазначає, що ця справа стосується існуючої проблеми, яка постійно нагадує про себе, породжуючи порушення Конвенції, які найчастіше виявляє Суд у справах проти України; більше ніж половина рішень, винесених Судом у справах проти України, стосуються питання тривалого невиконання остаточних судових рішень, відповідальність за які несуть органи влади України. Суд зауважує, що одне з перших таких рішень, яке було винесено в 2004 році, ґрунтувалося на фактах, подібних до фактів у цій справі (див. рішення у справі Войтенка). Справа, яка розглядається, свідчить про те, що питання тривалого невиконання остаточних рішень та відсутності ефективних засобів юридичного захисту в правовій системі України залишаються невирішеними попри той факт, що існують відповідні рішення Суду з чіткими закликами до Уряду вжити необхідних заходів для вирішення таких питань.

Відповідно до ч.. 2 та 3 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником. У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.

Згідно із ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Саме по собі посилання скаржника на незгоду із судовим рішенням та оскарженням його в касаційному порядку або відсутність у штатному розкладі посади, на яку поновлено позивача, не свідчить саме про поважні причини невиконання судового рішення.

А отже, у державного виконавця були всі підстави для винесення постанови про накладення на скаржника штрафу за невиконання без поважних причин судового рішення.

Згідно із ч. 3 ст. 451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що оскаржувані рішення державного виконавця були вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця і права чи свободи заявника не було порушено, а тому суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст. ст. 259, 260, 450 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

В задоволенні скарги Державного агентства резерву України на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України, заінтересована особа: стягувач - ОСОБА_3, про визнання дій неправомірними та скасування постанови - відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд міста Києва протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 03.05.2018 року.

СУДДЯ М.А. РИБАК