АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/2149/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 травня 2018 року м. Київ

Справа № 752/6700/15-ц

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів - Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання Станішевської Б.В.,

Сторони:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, і ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року, ухваленого у складі судді Шкірай М.І. в приміщенні Голосіївського районного суду м.Києва,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляла самостійних вимог щодо предмета спору - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-банк» про поділ спільного майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Правекс-банк» про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, третя особа: ПАТ КБ «Правекс-банк» про поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 20 липня 2003 року між нею та відповідачем ОСОБА_3 укладено шлюб. У період шлюбу 30 серпня 2005 року укладено договір купівлі-продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_3. Кошти на придбання квартири були отримані на підставі кредитного договору, укладеного 30 серпня 2005 року між відповідачем ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Правекс-Банк», відповідно до умов якого банк надав споживчий кредит в іноземній валюті на загальну суму 35 000 доларів США для споживчих потреб, зі строком повернення до 30 серпня 2025 року, з виплатою 12 % річних. Того ж дня, між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» було укладено договір іпотеки № 6-075/05Р, відповідно до умов якого, іпотекодавець ОСОБА_3, для забезпечення виконання в повному обсязі своїх зобов'язань перед ПАТ КБ «Правекс-банк» за кредитними договором від 30 серпня 2005 року за № 6-075/05Р передав в іпотеку іпотекодержателю - ПАТ КБ «Правекс-Банк» належне йому на праві власності нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_3

1 серпня 2007 року відповідач ОСОБА_3 забрав свої речі зі спільної квартири та переїхав до іншого міста, при цьому відмовився від подальшої сплати кредитних коштів, а також від переоформлення кредиту на позивача, з огляду на це, вона з 1 серпня 2007 року самостійно сплачує отриманий відповідачем під час шлюбу кредит.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27 жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

Зважаючи на те, що іпотечний кредит за квартиру сплачувався колишнім подружжям у період з 30 серпня 2005 року по 1 серпня 2007 року, а решту часу нею особисто, позивач вважає, що наявні підстави для відступу від засад рівності часток подружжя.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 10 листопада 2017 року, позивач ОСОБА_2 просила визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, та здійснити розподіл спільного майна шляхом визнання за позивачем права власності на 2/3 частини вказаного нерухомого майна.

В свою чергу ОСОБА_3 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_2, третя особа: ПАТ КБ «Правекс-банк» про визнання права власності та поділ спільного майна подружжя.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що фактично на придбання квартири № АДРЕСА_3 ним та відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 було витрачено більш ніж 72 000 доларів США, а саме: 43 316 доларів США 83 центи за Договором купівлі-продажу від 30 серпня 2005 року, а фактично продавцю квартири було сплачено 62 000 доларів США; 3 000 доларів США становила оплата послуг брокера (5% від ціни квартири); 7 000 доларів США становили витрати, пов'язані з нотаріальним оформлення документів по оформленню та реєстрації Договору купівлі-продажу спірної квартири від 30 серпня 2005 року, оплати передбачених законодавством зборів та податків, нотаріальним оформленням документів, пов'язаних з отриманням кредиту та передачею спірної квартири в іпотеку, укладені між ОСОБА_3 та АКБ«Правекс-банк», інші пов'язані з укладанням правочинів витрати, такі як плата за відкриття рахунків у банку, оплата послуг оцінювача, страхуванням майна, переданого в іпотеку, накладання заборони на відчуження предмету іпотеки тощо.

Також вказав, що придбання спірної квартири відбулося частково за рахунок його особистих коштів, отриманих від продажу належної на праві спільної часткової власності у рівних частках (по 1/3) йому, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 квартири за адресою: АДРЕСА_1. Тобто фактично ним було сплачено 25 000 доларів США в рахунок оплати спірної квартири з особистих коштів. Таким чином, вважає, що 1/3 частина спірної квартири придбана за його дошлюбні (особисті) кошти, а тому має бути визнана його особистою приватною власністю, а 2/3 частини квартири, придбані за спільні кошти подружжя та отриманий кредит, а тому є спільною сумісною власністю.

Також вказав, що у період з 30 серпня 2005 року по грудень 2008 року плата за зобов'язаннями за Кредитним договором № С-075/05Р від 30серпня 2005 року здійснювалася виключно за рахунок його коштів, оскільки відповідач у вказаний час перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та не мала самостійного доходу, а після загострення сімейних стосунків з січня 2009 року зобов'язання виконувалися спільно з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки - спірну квартиру з боку третьої особи та з узгодженням того, що саме ОСОБА_2, як така, що мешкає у спірній квартирі, буде сплачувати кошти за комунальні послуги самостійно. Вказані домовленості зберігалися до жовтня 2015 року.

З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 29листопада 2017 року, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_3 просив визнати 1/3 частину квартири № АДРЕСА_3 його особистою приватною власністю, визнати спільною сумісною власністю подружжя 2/3 частини вказаної квартири, без розподілу спільного майна подружжя між сторонами по справі до моменту повного виконання сторонами зобов'язань визначених Кредитним договором №6-075/05Р від 30серпня 2005 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «Правекс-банк».

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 30 листопада 2017 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2

Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3

Визнано квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3

В порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3

В порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1827 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання квартири спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 Здійснити розподіл спільного майна і визнати за ОСОБА_2 право на 2/3 частини квартири АДРЕСА_3 Розділити залишок кредиту в сумі 1770 доларів США за кредитним договором від 30 серпня 2005 року №6-075/05Р, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «Правекс-Банк» між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 пропорційно до присуджених часток у спільному майні.

Вважає, що судом не прийнято до уваги та не враховано при ухваленні рішення, що заявлені позовні вимоги із зазначених ОСОБА_2 підстав підтверджені належними та достатніми доказами. Зазначала, що суд безпідставно не застосував положення ст. 70 Сімейного кодексу України та не відступив від засад рівності часток, не зменшив або збільшив частку одного з подружжя за обставин, що мають істотне значення.

Крім цього, суд не врахував положення ст. 65 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Тобто, у випадку укладення одним із подружжя договору, наприклад, кредитного договору в інтересах сім'ї, подружжя є солідарними боржниками за цим договором, а тому один із подружжя, який виконав зобов'язання, що виникло з кредитного договору, має право пред'явити до іншого вимогу про відшкодування частини сплачених за кредитним договором коштів.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2, та задовольнити зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи та зібраним у справі доказам.

Зазначив, що у рішенні суду першої інстанції неповно викладені обставини справи які були повідомлені сторонами по справі як в усних поясненнях так і у їх процесуальних документах, не зазначені та проігноровані подані апелянтом письмові докази, які мають важливе значення при розгляді даної справи, внаслідок чого висновки суду є хибними та не відповідають дійсним обставинам справи.

Зокрема, зазначив про те, що кошти отримані ним від продажу квартиру по АДРЕСА_4 в сумі 25000 доларів США були витрачені на придбання спірної квартири, що підтверджується наданими ним документами та було підтверджено ОСОБА_7 як в позовній заяві, так і в судовому засіданні, а тому 1/3 частина спірної квартири є його особистою приватною власністю.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції сторонами по справі під час судових засідань неодноразово зазначалось, що у провадженні Голосіївського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Кредитним договором №6-075/05Р від 30 серпня 2005 року а також те, що між сторонами по даній справі та ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» триває переговірний процес щодо механізму погашення кредитних зобов'язань на пільгових умовах, що підтверджується відповідними листами та заявами наявними у матеріалах даної судової справи.

Таким чином, можна дійти висновку, що у разі поділу спільного сумісного майна подружжя (предмета іпотеки) у судовому порядку, - суд повинен був врахувати і спільні борги подружжя за кредитними зобов'язаннями та розподілити їх між сторонами пропорційно присудженим часткам, чого не було зроблено судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні її позовних вимог, його позовні вимог задовольнити повністю, посилаючись на те, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для застосування приписів ч.2 ст.70 СК України, апеляційна скарга подана представником ОСОБА_8 ні за своїм змістом, ні за частиною своїх вимог не ґрунтується на нормах права та не містить належного обґрунтування підстав для задоволення позовних вимог первісного позивача.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, скасувати рішення Голосіївського районного суду м.Києва та ухвалити нове рішення, яким вимоги позивачки ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Зобов'язання за кредитним договором виконує ОСОБА_2 власними зусиллями та коштами, а також самостійно виховує доньку, що дає підстави для відступлення від засад рівності часток у спірному майні.

Відповідно до п.8 ч.1 Розділу XIII Прикінцеві та перехідні положення ЦПК України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 Розділу XII Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402 - VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду судом у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_9 свою апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Представник ПАТ «Правекс-Банк» в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений, причини своєї неявки суду не повідомив, у зв'язку з чим колегія вважала за можливе розглянути справу у його відсутність відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2003 року по 27 жовтня 2011 року. Від шлюбу мають малолітню дочку ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 27жовтня 2011 року шлюб між сторонами розірвано.

У період шлюбу подружжям придбано квартиру № АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 30 серпня 2005 року між ОСОБА_11 та ОСОБА_3, та посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу.

Крім того, судом установлено, що 30 серпня 2005 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс-Банк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 6-075/05Р, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 35000 доларів США на споживчі цілі, зі строком користування з 30 серпня 2005 року до 30 серпня 2025 року, зі сплатою 12% річних.

Факт отримання кредитних коштів за кредитним договором №6-075/05Р від 30 серпня 2005 року у розмірі, що еквівалентний сумі 35000 доларів США, а саме у розмірі 176750 грн., підтверджується заявою на видачу готівки № 13003 від 30 серпня 2005 року. Кошти отримані за кредитним договором подружжям витрачено на придбання спірної квартири.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 30 серпня 2005 року між ОСОБА_3 та АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Правекс-Банк», укладено договір іпотеки №6-075/05Р, згідно з умовами якого ОСОБА_3 передав в іпотеку банку належне йому на праві власності нерухоме майно - квартиру № АДРЕСА_3.

Вартість квартири № АДРЕСА_3 відповідно до договору купівлі-продажу становить 218750 грн., що за офіційним курсом НБУ станом на момент придбання квартири було еквівалентно 43316 доларів США.

У квартирі з 30 вересня 2005 року зареєстрований ОСОБА_3 та з 19 січня 2011 року одноособово проживає ОСОБА_2.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що належність майна, набутого за час шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя презумується, а тому дійшов висновку про те, що квартира № АДРЕСА_3 є спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2, як така, що придбана у шлюбі та за спільні сумісні кошти подружжя, їх частки у праві спільної сумісної власності є рівними. При цьому, суд не вбачав правових підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя при здійсненні поділу майна. Крім того, суд вважав недоведеними обставини внесення ОСОБА_3 суми еквівалентної 25000 доларів США особистих коштів на придбання спірної квартири.

Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим судом обставинам і вимогам матеріального закону, виходячи з наступного.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права ( ст..60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яке дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма ст..60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям ( правова позиція. Висловлена Верховним Судом України у справі № 6-2333цс15 від 25 листопада 2015 року).

Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу спірної квартири, доказам, а також відсутності достатніх доказів про участь ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у придбанні спірної квартири особистими коштами, суд першої інстанції, застосовуючи норми ст.ст. 57, 60, 70 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, частки кожного із подружжя у праві власності на квартиру є рівними.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 в тій частині, що суд першої інстанції при ухваленні рішення безпідставно не врахував положення ст.ст.65, 70 СК України та не відступив від засад рівності часток з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема не врахував виконання нею обов'язків за кредитним договором, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Як на обставини, що дають підстави відступити від рівності часток, ОСОБА_2 посилалася на те, що вона сама сплачує валютний кредит 8 років 10 місяців, а безвідповідальні дії відповідача щодо сплати та обслуговування валютного кредиту призвели до ганебних наслідків, а саме утворилася заборгованість за валютним кредитом, у неї відсутня можливість зробити реструктуризацію кредиту і як наслідок, вона сплачує половину щомісячного валютного кредиту. Крім того, позивачка посилалася на те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання малолітньої дочки та має заборгованість по аліментах за 2 роки 2 місяці.

Проте, належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення ОСОБА_3 від утримання дочки позивачкою ОСОБА_2 у передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України (в редакції, що діяла на час розгляду справи судом першої інстанції) порядку суду не надано.

Посилання ОСОБА_2 на те, що вона з 1 вересня 2007 року самостійно виконує зобов'язання за кредитним договором, а відповідач безвідповідально ставиться до своїх обов'язків щодо сплати та обслуговування кредиту, не дають підстав відступити від засад рівності часток на користь позивачки, оскільки зазначені обставини не випливають із невиконання обов'язків як дружини чи чоловіка. А саме такі обставини, кожна з яких пов'язана з протиправною поведінкою одного з подружжя, зазначені в ч.2 ст.70 СК України, встановлення яких надає суду право при вирішенні спору про поділ майна відступити від засад рівності часток.

Що стосується вимог апеляційної скарги ОСОБА_2 про ухвалення нового судового рішення, яким розділити залишок кредиту в сумі 17700 доларів США за кредитним договором пропорційно до присуджених часток у спільному майні, то в цій частині вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, оскільки такі вимоги позивачкою в суді першої інстанції не заявлялися ( заява про зменшення позовних вимог від 10 листопада 2017 року - т.4 а.с.128-129) і предметом розгляду ці вимоги не були.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 в тій частині, що суд першої інстанції безпідставно не врахував при визначенні часток кожного із подружжя у праві спільної сумісної власності на квартиру внесені ним особисті кошти в розмірі 25000 доларів США не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 разом з іншими двома співвласниками належала квартира АДРЕСА_5 на праві спільної сумісної власності (т.3 а.с.239).

Квартира АДРЕСА_2 «а» у м.Києві була продана 12 липня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу квартири, відповідно до п.3 договору продаж було вчинено за суму 15200 грн. ( т.3 а.с.42-43).

13 липня 2005 року ОСОБА_3 вніс на депозитний рахунок відкритий у банку грошові кошти в сумі 25000 доларів США, які були повернуті вкладнику 25 серпня 2005 року (т.2 а.с.15).

Відповідно до п.2.1 договору купівлі-продажу спірної квартири, квартира була придбана за 218 750 грн., що за офіційним курсом НБУ на момент продажу квартири еквівалентно 43316 доларів США 83 центи.

Судом установлено, що отримані ОСОБА_3 кошти в кредит в сумі 176750 грн., що еквівалентно 35000 доларів США станом на 30 серпня 2005 року, були витрачені на придбання спірної квартири, що підтвердили сторони у судовому засіданні.

Зважаючи на визначену у договорі купівлі-продажу вартість спірної квартири та суму отриманих у кредит коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем ОСОБА_3 не доведено, що кошти в сумі 25000 доларів США складають 1/3 частину вартості спірної квартири і що саме за ці кошти спірна квартира була придбана.

Саме по собі визнання ОСОБА_2 тієї обставини, що при придбанні спірної квартири були також витрачені кошти, які належали ОСОБА_3 в сумі 25000 доларів США, без доведення останнім, що саме за ці кошти була придбана спірна квартира, не може бути підставою для задоволення позовних вимог відповідача.

Посилання ОСОБА_3 на те, що на придбання спірної квартири було витрачено 72000 доларів США, з яких 62000 доларів США було передано продавцю квартири не заслуговують на увагу, оскільки вартість квартири зазначена в договорі купівлі-продажу, яку суд першої інстанції цілком обґрунтовано взяв до уваги, а посилання ОСОБА_3 на те, що спірна квартира була придбана за 62000 доларів США належними та допустимими доказами не підтверджено.

Оскільки строк дії договору не закінчився, зобов'язання за кредитним договором не виконані, а тому відсутні підстави для поділу цих боргів між подружжям пропорційно їх часткам у праві власності на квартиру.

Враховуючи наведене, рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 30 листопада 2017 року колегія суддів вважає обґрунтованим та таким, що ухвалене з додержанням вимог закону. Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, на законність рішення суду першої інстанції не впливають.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_2, та ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 30 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: О.І. Шкоріна

Судді: Л.Д. Поливач

А.М. Стрижеус