Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/10433/16

провадження № 61-33179св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представники відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року у складі колегії суддів: Сліпченка О. І.,

Гуля В. В., Іванової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просило: усунути перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком та земельною ділянкою, які знаходяться по АДРЕСА_1 шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «Кей-Колект» до вказаного майна, визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування цим ма йном.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2007 року між

ОСОБА_3 та акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» (далі - АКІБ «Укрсиббанк», банк) було укладено кредитний договір. Виконання умов кредитого договору забезпчено договром іпотеки від 01 серпня2007 року, відповідно до умов якого ОСОБА_3 в іпотеку банку передала житловий будинок та земельну ділянку, які знаходяться

по АДРЕСА_1 За умовами договору факторингу та договору про відступлення прав за договором іпотеки від 12 грудня 2011 року банк відступив ТОВ «Кей-Колект» свої права вимоги до ОСОБА_3 за зобов'язаннями по кредитному та іпотечному договорам.

21 липня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» набуло у порядку, передбаченому статею 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на вказаний жилий будинок.

17 жовтня 2016 року позивачем була здійснена спроба потрапити у вказаний будинок, однак було виявлено, що у ньому проживає

ОСОБА_3

Позивач указує, що незважаючи на додержання всіх законних процедур та на непорушність права власності позивача, з моменту набуття права власності на жилий будинок він позбавлений можливості реалізувати своє право власності на майно, оскільки відповідач чинить перешкоди - не допускає до будинку, відмовляється виселитися.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 січня 2017 року у складі судді Ковальчук Л. М. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване недоведеністю позовних вимог.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 25 липня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено.

Усунуто ТОВ «Кей-Колект» перешкоди у здійсненні права користування майном, розташованим по АДРЕСА_1 шляхом надання постійного безперешкодного доступу ТОВ «Кей-Колект» до цього майна.

Визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування будинковолодінням, яке розташоване по АДРЕСА_1 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення. Оскільки відповідач, попередній власник, не довела факт правомірності проживання у спірному будинковолодінні, то позов нового власника такого майна підлягає задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд невірно встановив фактичні обставини справи, не вірно застосував матеріальний закон, а саме пункт 1 частини третьої статті 346 ЦК України.

Касаційна скарга також містить посилання на те, що суди не врахували існування спору між сторонами щодо незаконної реєстрації права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції, зупинено виконання рішення апеляційного суду до закінчення касаційного провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховному Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвалені справ судові рішення не відповідають.

Суд установив, що за договором іпотеки від 01 серпня 2007 року іпотекодавець ОСОБА_3 передала в іпотеку іпотекодержателю

АКІБ «УкрСиббанк» житловий будинок загальною площею 246,9 кв. м, житловою площею 83,2 кв. м, та земельну ділянку площею 0,1049 га (рілля), цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що знаходяться по АДРЕСА_1

Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов'язань позичальника ОСОБА_3 за договором про надання споживчого кредиту від 01 серпня 2007 року № 1 та

№ 0

12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» відповідно до договору факторингу № 1 та договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки свої права вимоги до позичальника та іпотекодавця за зобов'язаннями по кредитним договорам та іпотечному договору, в тому числі і за договором іпотеки від 01 серпня 2007 року, де іпотекодавцем виступала ОСОБА_3

21 липня 2016 року ТОВ «Кей-Колект» набув право власності на жилий будинок, який знаходиться по АДРЕСА_1 загальною площею

246,9 кв. м, житловою площею 83,2 кв. м, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Нормою, яка встановлює порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є стаття 72 ЖК УРСР, у статті 71 ЖК УРСР передбачені підстави збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Разом із тим суди, використовуючи термін і норми права з ЖК УРСР, які містять певні умови та підстави для їх застосування (наприклад, непроживання без поважних причин більше шести місяців), застосували їх до цивільних правовідносин, до відносин власності.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Предметом даного позову є усунення перешкод у здійсненні права користування майном шляхом надання постійного безперешкодного доступу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Доводи позовної заяви фактично зводяться до виселення відповідача зі спірного приміщення.

Обґрунтовуючи заяву про зупинення провадження у справі, адресовану місцевому суду, заперечення на апеляційну скаргу, ОСОБА_8 посилалась на наявність спору між сторонами щодо законності набуття

ТОВ «Кей-Колект» права власності на спірні житловий будинок та земельну ділянку. До заяви додано копія позовної заяви ТОВ «Кей-Колект» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 01 серпня 2007 року № 1 у розмірі 276 221,61 доларів США.

Згідно договору іпотеки від 01 серпня 2007 року предмет іпотеки є власністю іпотекодавця ОСОБА_3: житловий будинок належить на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2007 року, а земельна ділянка стане власністю іпотекодавця в майбутнього на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01 серпня 2007 року.

З обставин справи, встановлених судом, та матеріалів справи слідує, що позивач набув право власності на спірне майно в позасудовому порядку, шляхом реєстрації права власності в порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку».

У постанові від 31 жовтні 2018 року у справі №753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР, а саме, неможливість виселення без надання іншого жилого приміщення, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики ЄСПЛ, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою.

За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

При цьому відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

У судовому рішенні суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи сторін, оскільки інакше буде порушено вимоги статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом, який має право за певних обставин на дослідження нових доказів та переоцінку доказів.

Вирішуючи спір, ані місцевий суд, ані апеляційний суд на вказане уваги не звернули, в порушення статей 212 - 214, 303, 316 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судомне з'ясували належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідили та не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Також залишилось нез'ясованим за які кошти було придбано іпотечне майно.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинським районним судом Київської області від 26 січня 2017 року та рішення апеляційного суду Київської області

від 25 липня 2017 рокускасувати.

Справу передати на новий розгляд до першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська

. С.П. Штелик