Справа № 309/1537/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

13 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Джуги С.Д.

суддів : Куштана Б.П., Собослоя Г.Г.

з участю секретаря : Юрочко А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду від 15 лютого 2018 року, ухваленого суддею Довжанин М.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа орган опіки та піклування Хустської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей,

встановив:

У травні ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом.

На обґрунтування позовних вимог зазначила, що після розірвання шлюбу відповідач виселив позивача з будинку в якому вони проживали однією сім'єю, а доньок примусово, шляхом залякування залишив проживати із собою. Відповідач чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дітьми, забороняє бачитися із ними чим позбавляє позивача можливостей виконувати свої батьківські обов'язки.

З врахуванням наведеного позивач просила визначити місце проживання доньок: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 і ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 за місцем проживання позивача та вирішити питання розподілу судових витрат.

Рішенням Хустського районного суду від 15 лютого 2018 р. у задоволенні позову відмовлено.

ОСОБА_1, в інтересах якої діє представник ОСОБА_7, просить скасувати дане рішення і ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм матеріального та процесуального права. Указує, що відмовою у задоволенні позовних вимог стало те, що у позивача неналежні житлово-побутові умови, однак така позиція суду суперечить судовій практиці з подібних правовідносин. Зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги ряд доказів, зокрема довідку про стан здоров'я відповідача та те, що в основному діти перебувають на утриманні бабусі та дідуся, оскільки відповідач часто виїздить за межі області.

Згідно з ч.1, ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення відповідача, представника органу опіки та піклування, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Відмовляючи в заявленому позові, суд першої інстанції виходив з того, що проживання малолітніх дітей з їх батьком найкраще забезпечить інтереси дітей.

З такими висновками погоджується і апеляційний суд, виходячи наступного.

Відповідно до ст. 51 Конституції України кожному з подружжя гарантовані рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї.

Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей (ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Згідно з ч. 1, ч. 2 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі "М.С. проти України" наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо.

Матеріалами справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 2005 року по 17 листопада 2016 року. Шлюб розірвано рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 17.11.2016 року, яке набрало законної сили 28.11.2016 року.

У шлюбі в сторін народилося троє дітей: доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6. (а.с. 8-10).

Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з батьком у будинку АДРЕСА_1

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 04 травня 2017 року з позивачки ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_3 стягуються аліменти на утримання доньок у розмірі по 800 гривень щомісячно на кожну дитину.

Згідно акту обстеження умов проживання ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 встановлено, що по місцю проживання батька ОСОБА_3, для дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6, створені всі необхідні умови для проживання та їх розвитку, дитяча кімната, спальня, вітальня 2 кімнати, тобто ОСОБА_3, для проживання дітей створив усі необхідні умови, забезпечує їм належний догляд та виховання.

Згідно акту обстеження умов проживання матері ОСОБА_1, за адресою АДРЕСА_2, встановлено, що за даною адресою не створено умов для проживання дітей, а саме: не виділено кімнати для дітей, не передбачено місце для навчання. У будинку наявна окрема кімната, де проживає мати дітей ОСОБА_1 (є два дивани та шафа для одягу).

З врахуванням наведеного суд першої інстанції правильно встановив і дійшов вірного висновку, що кращі умови для проживання дітей наявні у батька дітей.

Апелянтом на спростування даних обставин не подано жодних доказів, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.

Судом першої інстанції також правильно встановлено, що батько дітей ОСОБА_3 за місцем проживання АДРЕСА_1 характеризується позитивно. ОСОБА_3 є працевлаштованим, має постійне місце роботи, утримує трьох дітей, відносини у сім'ї задовільні, з сусідами та мешканцями села відносини добрі.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Хустської РДА від 01.09.2017 року, орган опіки та піклування, вважав за доцільне визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6 з матір'ю - ОСОБА_1, що є можливим та не суперечить інтересам дітей.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про непогодження з таким, оскільки, як вірно вказано судом, з його змісту не вбачається суттєвих переваг матері у можливості утримувати дітей перед батьком. Навпаки, з висновку вбачається, що на момент обстеження у будинку ОСОБА_3 санітарно-гігієнічний стан приміщення відповідав нормі, діти мають окрему кімнату, багато іграшок та дитячої літератури. Догляд за дівчатками здійснює також мати відповідача. Батько ОСОБА_3 має постійне місце роботи, працює машиністом змішувачем асфальтобетону на АБЗ Рокосівської філії «Хустська ДЕД» За час роботи зарекомендував себе з позитивного боку, трудову дисципліну ніколи не порушував та до виконання обов'язків ставиться сумлінно. Що ж до матері, то ОСОБА_1 проживає у АДРЕСА_2 з батьками, характеризується позитивно, працює в Угорщині, де має постійний дохід, але після вирішення спору на її користь планує знайти роботу в Україні.

Окрім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що у висновку не враховано того факту, що ОСОБА_1 працює за кордоном, що буде перешкоджати їй здійснювати догляд за дітьми та приділяти їм більше материнської уваги.

Суд також правильно не взяв до уваги посилання позивачки, що вона знайде роботу в Україні після визначення місця проживання дітей з нею, оскільки такі посилання не відповідають фактичним обставинам справи і не ґрунтуються на матеріалах справи.

Зокрема, до апеляційної скарги позивачкою додано угоду від 02 січня 2017 року, з якої вбачається, що 02 січня 2017року між позивачкою ОСОБА_1 та ТОВ «Гунгарі-Міт» (Угорщина) внесено зміни в попередній трудовий договір, за яким її трудові відносини вважаються безперервними. Тобто, позивачка продовжує перебувати і працювати за кордоном, що не відповідає її намірам повернутися в Україну для працевлаштування та намірам проживати разом з дітьми і приділяти їм належну материнську турботу та піклування.

З метою з'ясування думки дітей сторін з приводу їх бажання проживати з матір'ю або з батьком, судом першої інстанції заслухано дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6. З пояснень дітей вбачається, що маму вони не люблять, хочуть проживати з татом, а якщо їх забере до себе мама, то вони за будь-яких обставин повернуться до батька, бо з ним їм краще проживати.

В суді апеляційної інстанції також заслухано дитину сторін ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка також ствердила, що вона разом з її сестричками хоче проживати з батьком. З мамою вони бачилися один раз літом цього року у м. Хуст в кафе, куди їх привіз батько для зустрічі з мамою, однак мама недовго була з ними та залишила їх, нічого не сказавши.

Представник органу опіки та піклування в суді апеляційної інстанції пояснила, що спеціалісти органу опіки та піклування неодноразово, відвідували місце проживання відповідача ОСОБА_3 АДРЕСА_2 для перевірки умов проживання та утримання дітей. У дітей за місцем проживання батька створені всі належні умови для їх фізичного духовного та морального розвитку, діти себе добре і спокійно почувають, мають належну турботу не лише від батька, а і баби та діда (батьків ОСОБА_3)

Безпідставними і необґрунтованими посилання апелянта, що діти перебувають лише утриманні бабусі та дідуся, так як відповідач часто виїздить за межі області, оскільки такі жодними належними і допустимими доказами не доведено.

Не заслуговують на увагу доводи апеляції, що судом не враховано стан здоров'я відповідача ОСОБА_3 та виписку з протоколу медико-педагогічної комісії, з якої вбачається, що ОСОБА_3 в дитинстві мав захворювання, оскільки нечитабельна і незавірена копія виписки не є належним та допустимим доказом, і більше того, в ній зазначено відомості, коли відповідач навчався в п'ятому класі. Будь - яких інших доказів, які б підтверджували, що позивач має захворювання або стан його здоров'я такий, що може створювати негативний вплив на фізичний та духовних розвиток дітей, матеріали справи не містять і судом таких обставин не встановлено.

Визначаючи місце проживання дітей з батьком, суд першої інстанції, правильно врахував першочергово інтереси дітей, врахував особисті якості матері та батька, їх ставлення до виконання своїх батьківських обов'язків, а також більшу прихильність дітей до батька та наявність за місцем проживання батька упорядженого жилого приміщення з відповідними умовами для належного виховання і розвитку дітей

Суд вірно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд дійшов до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.374,375,382-384 ЦПК України апеляційний суд,-

постановив :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду від 15 лютого 2018 року,- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: