Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 168/748/15-ц

провадження № 61-4216св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя - доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на заочне рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року у складі головуючого - судді Кошелюк Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Стрільчука В. А., Карпук А. К.,

встановив:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року справу № 168/748/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 168/748/15-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, у якому просило стягнути кредитну заборгованість.

Позовна заява мотивована тим, що між банком та ОСОБА_3 13 червня 2008 року укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 тис. доларів США, зі сплатою 18 % річних та строком користування до 10 червня 2010 року. У рахунок забезпечення кредитних зобов'язань, 13 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Відповідачі належним чином взяті на себе кредитні зобов'язання не виконують, станом на 21 вересня 2015 року за ними утворилася кредитна заборгованість у розмірі 29 713,65 дол. США. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року з відповідачів на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 23 березня 2012 року у розмірі 17 678,06 дол. США. Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк», з урахуванням рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року, просив стягнути з відповідачів на свою користь решту заборгованості у розмірі 12 035,59 дол. США.

Заочним рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 260 329 грн 81 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У решті позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що стягнення кредитної заборгованості з поручителя суперечить положенням частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки порука припинилася.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд виходив із того, що місцевим судом постановлено рішення із дотриманням норм матеріального та процесуального законодавства, а тому підстав для його скасування немає. Порука припинилась із закінченням шестимісячного строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало касаційну скаргу, у якій просило заочне рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про солідарне стягнення кредитної заборгованості з боржника та поручителя та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити позов до поручителя ОСОБА_4

У решті судові рішення до суду касаційної інстанції не оскаржено, а тому не є предметом перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що у 2012 році позивач скористався своїм правом вимоги дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, пред'явивши позов про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя. У судовому порядку з поручителя стягнуто заборгованість. Таким чином, банк не пропустив строк пред'явлення вимог до поручителя, що виключає визнання поруки припиненою у подальшому у зв'язку з пропуском шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Судами установлено, що 13 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 тис. дол. США, строком користування до 10 червня 2010 року зі сплатою 18 % річних. Також 13 червня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки, за умовами якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком за належне виконання позичальником своїх обов'язків.

Заочним рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 стягнуто солідарно кредитну заборгованість, яка утворилась станом на 23 березня 2012 року у розмірі 17 678,06 дол. США і складається з: 6 157,69 дол. США - заборгованості за кредитом; 6 620,57 дол. США - заборгованості по процентах; 146,02 дол. США - заборгованості по комісії; 3 882,15 дол. США - пені; 31,31 дол. США - штрафу (фіксована частина); 840,32 дол. США - штрафу (процентна складова).

Банк просив стягнути на свою користь різницю заборгованості у 12 648,93 дол. США з боржника та поручителя.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 у справі № 6-53цс14.

Враховуючи фактичні обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що строком поруки є існування суб'єктивного права кредитора і обов'язку поручителя, які припиняються після спливу шести місяців.

Доводи касаційної скарги про те, що банк не пропустив строк пред'явлення вимог до поручителя, оскільки у 2012 році звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості з боржника та поручителя та скористався своїм правом вимагати дострокове повернення позики, колегія суддів відхиляє. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2012 року кредитна заборгованість стягнута у солідарному порядку з боржника та поручителя.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та залишення без змін заочного рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвали Апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року, оскільки судові рішення законні та обґрунтовані.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

постановив:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Заочне рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 20 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 14 квітня 2016 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат В. П. Курило