Постанова

іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 479/1160/14-ц

провадження № 6-3463св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

Кузнєцова В. О.,

Олійник А. С. (суддя - доповідач),

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року у складі судді Кондрачук А. П. та на ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року у складі колегії суддів: Маляренко І. Б., Темнікової В. І., Прокопчук Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

7 жовтня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтовано тим, що 23 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №ODXRRX10760110, за умовами якого останій отримав грошові кошти в сумі 1275 грн 60 коп строком на 12 місяців зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення до 23 квітня 2008 року. У зв'язку з неналежне виконанням ОСОБА_5 зобов'язань за вказаним договором станом на 29 липня 2014 року утворилася заборгованість у сумі 46 109 грн 58 коп, з яких: 1 145 грн. 93 коп. - заборгованості за кредитом, 15808 грн. 06 коп. - заборгованість за процентами, 19 грн 18 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, 29 155 грн 59 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, 250 грн. - штрафу (фіксована частина) та 2019 грн 20 коп. - штрафу (процентна складова). Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 46109 грн 58 коп.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 2 червня 2015 року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач в межах позовної давності реалізував своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки на підставі судового наказу 17 квітня 2009 року з відповідача стягнуто на користь банку заборгованість в сумі 5725 грн 60 коп. З 11 квітня 2014 року банк втратив право на стягнення додаткових вимог з урахуванням позовних вимог.

Суд першої інстанції у рішенні також зазначив, що відповідач надав суду заяву про застосування позовної давності, а тому у позові необхідно відмовити за спливом позовної давності.

В апеляційному порядку справа переглядалася неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», а рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що заяву про видачу судового наказу було подано банком 15 квітня 2009 року, отже, перебіг позовної давності починається саме з цієї дати. Банком проводилося автоматичне списання коштів з рахунку відповідача для погашення простроченої заборгованості за кредитним договором 28 квітня 2014 року, 29 квітня 2014 року та двічі 2 червня 2014 року. Інші грошові суми з січня 2014 року списувалися на погашення заборгованості за іншими кредитними договорами. З урахуванням установлених обставин, п'ятирічний строк звернення до суду, визначений договором, сплив 15 квітня 2014 року, а до суду позивач звернувся 2 жовтня 2014 року за межами позовної давності.

У лютому 2016 року представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - ОСОБА_7 звернувся до суду з касаційною скаргою на рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року.

10 травня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ КБ «Приватбанк».

23 лютого 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

29 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу обгрунтовано тим, що суди не перевірили період нарахування відсотків, штрафних санкцій, не звернули уваги на те, що за користування кредитними коштами кожного дня продовжуються нараховуватися відсотки, тому банк має право звернутися до суду у будь-який момент із відповідним позовом про стягнення процентів за користування кредитом до повного погашення боргу за кредитом. Крім того зазначає, що при встановленні списання сум на погашення заборгованості за кредитним договором, судом апеляційної інстанції не враховано, що відповідачем не заперечувався факт списання з його рахунків на рахунок банку погашення кредиту, а отже, зазначені погашення (списання) коштів проводилися за згодою відповідача та з його погодження за загальним принципом цивільного законодавства України «мовчазна згода».

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений договір шляхом підписання заяви, яка разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Правилами користування платіжною карткою складає між сторонами кредитний договір.

На підставі зазначеного договору ОСОБА_5 отримав кредит у розмірі 1275 грн 60 коп. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою за користування кредитом 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення до 23 квітня 2008 року, з умовами сплати за користування процентами 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 31 грн 25 коп. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 212 грн 60 коп. в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту, сплати відсотків, винагороди, комісії, що зазначені в заяві та Умовах надання споживчого кредиту у визначені строки.

ОСОБА_5 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 46 109 грн 58 коп, з яких: 1 145 грн. 93 коп. - заборгованість за кредитом, 15808 грн. 06 коп. - заборгованість за процентами, 19 грн. 18 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, 29 155 грн 59 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язання, 250 грн. - штрафу (фіксована частина) та 2019 грн 20 коп. - штрафу (процентна складова).

У судовому засіданні в суді першої інстанції ОСОБА_5 не визнав позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на сплив позовної давності.

Згідно з підпунктом 5.5. договору строк позовної давності згідно вимог про стягнення кредиту, відсотків за користування ним, винагороди, неустойки встановлено сторонами у п'ять років.

17 квітня 2009 року Кривоозерський районний суд Миколаївської області видав судовий наказ про стягнення з ОСОБА_5 на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» 5725 грн 60 коп. заборгованості за кредитним договором.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами встановлено, що у заяві позичальника №ODXRRX10760110 від 23 квітня 2007 рокусторони узгодили, що заборгованість за договором сплачується щомісячно з 23 по 27 число кожного місяця в сумі 144 грн 68 коп.

Отже, сторони кредитного договору встановили строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі цього договору.

За змістом частини третьої статті 254 ЦК України строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебігу загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його прушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги.

Аналогічні правові висновки Верховного Суду України містяться у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, 3 червня 2015 року № 6-31цс15 та 21 січня 2014 року № 6-214цс14.

Судами встановлено, що 15 квітня 2009 року було видано судовий наказ і такий перервав позовну давність, а отже, перебіг позовної давності починається саме із цієї дати.

Згідно пункту 3.2.5 вказаних Умов, позичальник доручає банку списувати кошти з усіх поточних рахунків у валюті кредиту та у валюті, відмінної від валюти кредиту, при наявності на них необхідної суми коштів, не наданих у кредит, у межах сум, які підлягають сплаті банку за заявою та цими умовами при настанні строків платежів (здійснювати договірне списання). Списання коштів здійснюється відповідно до встановленого законодавством порядку.

В анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач зазначив, що він ознайомився та погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг до договору.

Судами встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно виписки по рахунку від 3 березня 2015 року в період з 23 квітня 2007 року по 29 квітня 2014 року банком, у рахунок погашення заборгованості за кредитом від 23 квітня 2007 року, було списано грошові кошти, а саме: 28 квітня 2014 року, 29 квітня 2014 року та два рази - 2 червня 2014 року. Інші операції по рахунку проводились на погашення заборгованості за іншим кредитним договором.

Суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильних висновків про те, що списання сум на погашення заборгованості за спірним кредитним договором проводилось, починаючи з 28 квітня 2014 року, п'ятирічний строк звернення до суду сплинув 15 квітня 2014 року, а з позовом банк звернувся до суду лише 2 жовтня 2014 року, тобто поза межами позовної давності.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не перевірив період нарахування відсотків, штрафів, санкцій за користування кредитом, які нараховуються на суму заборгованості за кредитним договором до повного погашення боргу за ним, і з такими умовами договору позивач погодився, не заслуговують на увагу, оскільки з квітня 2014 року банк втратив право на стягнення до додаткових вимог у зв'язку зі спливом позовної давності до основної вимоги (стаття 266 ЦК України), тому списання коштів поза межами позовної давності немає правового значення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 26 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник
Г. І. Усик