Справа № 464/1405/15-ц Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/4817/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2 -

ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору довічного утримання,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2015 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом (а.с.3-5 т.1), уточненим під час розгляду справи (а.с.180-183 т.2), з остаточними вимогами про визнання недійсним на підставі статті 225 ЦК України договору довічного утримання від 11.09.2014 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, та скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що їхня мати ОСОБА_6 на момент укладення оспорюваного договору, в силу свого похилого віку (83 роки) та погіршення психологічного стану впродовж останніх років життя (почала втрачати пам'ять, піддаватися сторонньому впливу і брати участь у різного роду «акціях» та «розіграшах»), не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати.

В процесі розгляду справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 помер позивач ОСОБА_5 і ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 08.06.2017 року провадження в частині вимог позивача ОСОБА_5 до ОСОБА_4 закрито у зв'язку тим, що спірні правовідносини не допускають правонаступництва (а.с.146-147 т.3).

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 08.06.2017 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2, просить його скасувати з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що суд не дослідив і не дав належної правової оцінки його твердженням про те, що, укладаючи оспорюваний договір, ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла ними керувати, оскільки на момент укладення договору їй було 83 роки і за останні 3-4 роки життя її психологічний стан значно погіршився, вона почала втрачати пам'ять, піддаватись сторонньому впливу, почала брати участь у різного роду «акціях» та «розіграшах», постійно вела переписку з організаторами цих «акцій» та запрошувала представників різних компаній до себе додому, скаржилась на постійні головні болі, запаморочення, у зв'язку з чим вона зверталась до лікарів за медичною допомогою, що підтверджується показаннями свідків, медичною документацією та іншими письмовими доказами, які суд безпідставно не врахував при вирішенні спору, надавши перевагу висновку судово-психіатричної експертизи, який в апелянта викликає сумніви в його достовірності, у зв'язку з чим ним заявлялось клопотання про призначення повторної посмертної комплексної судово-психіатричної експертизи, проте, суд у задоволенні цього клопотання безпідставно відмовив. Апелянт вважає, що висновок судово-психіатричної експертизи є неповним, оскільки містить відповіді лише на два запитання з п'яти поставлених, у ньому відсутній чіткий та повний аналіз даних, медична документація проаналізована не повністю, а лише вибірково процитована, не надано належної і повної оцінки показанням свідків, які є важливими, оскільки характеризують особу та її поведінку в період вчинення правочину, крім того, у висновку відсутня інформація на підтвердження присвоєння експертам відповідної кваліфікації, що також викликає в апелянта сумніви у достовірності такого висновку. Апелянт звертає увагу, що необхідності укладати договір довічного утримання в ОСОБА_6 не було, оскільки вона проживала разом зі своїм сином ОСОБА_5, спільно з яким він (апелянт) її доглядали та забезпечували всім необхідним.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення протилежної сторони, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом спору в даній справі є договір довічного утримання від 11.09.2014 року, який було укладено між ОСОБА_6 (відчужувачем) та ОСОБА_4 (набувачем), в інтересах якої діяв ОСОБА_7, і посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Іваненко Н.М. (а.с.8-9 т.1).

За умовами договору, ОСОБА_6 передала у власність ОСОБА_4 належну їй квартиру АДРЕСА_1, взамін чого ОСОБА_4, діючи через свого представника ОСОБА_7, зобов'язалась забезпечувати ОСОБА_6 утриманням довічно на умовах цього договору, а саме: забезпечувати відчужувача грошовими ресурсами у розмірі 500 грн. щомісячно для задоволення потреб та створення нормальної життєдіяльності, щомісячно сплачувати комунальні послуги, здійснити поховання відчужувача після його смерті, або компенсувати вартість ритуальних послуг особі, яка здійснила поховання.

Крім того, пунктом 10 договору було передбачено також виплату одноразового грошового утримання в розмірі 25000 грн., яке відчужувач повністю отримала від набувача перед підписанням договору, а пунктом 16 - довічне право відчужувача на проживання у вказаній квартирі.

Нотаріусом засвідчено, що договір прочитано відчужувачем та представником набувача, текст договору зрозумілий, відповідає їхній волі, підписаний ними особисто, дієздатність сторін та повноваження представника набувача перевірено.

У відповідності до ч.2 ст.30 ЦК України, обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках та в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.ст.36, 39 ЦК України, фізична особа може бути обмежена у своїй цивільній дієздатності або може бути визнана недієздатною лише за рішенням суду у встановленому процесуальним законом порядку.

В силу вимог ч.4 ст.36 та ч.1 ст.40 ЦК України, цивільна дієздатність фізичної особи є обмеженою або фізична особа визнається недієздатною лише з моменту набрання законної сили рішенням суду про це.

У відповідності до ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 16 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї сторони, висновок якої повинен оцінюватись судом як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.

При цьому, відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.6 т.1), на обліку у лікаря-психіатра не перебувала (а.с.36 т.1), рішення суду про визнання її недієздатною або обмежено дієздатною немає.

За клопотанням сторони позивача судом призначено у даній справі посмертну комплексну судову психолого-психіатричну експертизу, яка була проведена у складі трьох судових експертів - психіатрів та судового експерта -психолога Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (а.с.102-104 т.3).

Висновком №88 від 28.02.2017 року цієї експертизи підтверджено той факт, що ОСОБА_6 на момент укладення оспорюваного договору довічного утримання 11.09.2014 року не виявляла ознак психічного розладу, а тому могла усвідомлювати значення своїх дій, керувати ними та передбачати їх наслідки.

Судовий експерт - психолог у висновку зазначив, що даних про перебування ОСОБА_6 під час укладення договору довічного утримання 11.09.2014 року в емоційному стані, який би суттєво вплинув на її дії, немає.

Посилання апелянта на те, що висновок експертизи є необґрунтованим, неповним і таким, що викликає сумніви у його правильності, є безпідставними, оскільки судовими експертами було проаналізовано усі медичні документи про стан здоров'я ОСОБА_6, показання допитаних у судовому засіданні свідків та інші письмові документи, які є в матеріалах справи та були надані у розпорядження експертів, експерти дали категоричні висновки по всім поставленим на їх вирішення судом питанням, сформувавши їх у три відповіді.

Відсутність в описовій частині висновку експертизи відомостей про дату видачі та строк дії кваліфікаційних свідоцтв судових експертів не є підтвердженням недостовірності складеного ними висновку, оскільки судові експерти, які проводили експертизу, внесені до державного Реєстру атестованих судових експертів.

Інших належних доказів, які б спростовували висновок експертів і яких було б достатньо для безспірного висновку про те, що ОСОБА_6 уклала оспорюваний договір в той момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, стороною позивача надано не було, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вказаного позову за безпідставністю.

Таким чином, суд першої інстанції правильно вирішив спір, застосувавши матеріальний закон, який підлягав застосуванню, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які б були підставою для зміни чи скасування оскаржуваного рішення, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 11 травня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.