Постанова

іменем України

8 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 461/1214/16-ц

провадження № 61-1648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Ідея Банк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року, ухвалене у складі судді Мисько Х. М., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Гірник Т. А., Бакуса В. Я., Левика Я. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» (далі - ПАТ «Ідея Банк») про захист прав споживача. Просив визнати недійсними умови, за яких для здійснення касової операції без відкриття рахунку на суму 110 грн необхідно надати паспорт для його ідентифікації з посиланням на пункт 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174.

Обґрунтовував позов тим, що 20 жовтня 2015 року здійснив платіж у розмірі 110 грн через касу Стрийського відділення № 1 ПАТ «Ідея Банк», але ці кошти були повернуті на транзитний рахунок банку. Він побажав отримати ці кошти готівкою, але відмовився надати паспорт для проведення ідентифікації клієнта відповідно до пункту 1.8 глави 1 розділу IV вказаної Інструкції. У зв'язку з цим банк відмовив у виплаті грошових коштів, вважаючи, що таке рішення банку повністю узгоджується з вимогами пункту другого статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Доказом вказаного є електронне повідомлення ПАТ «Ідея Банк» від 6 січня 2016 року № 13.1/2700/ЕП, яке було відправлене Національному банку України.

Проте відповідно до частини третьої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та частини другої статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зазначена ідентифікація клієнта проводиться у випадку здійснення касової операції без відкриття рахунку на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 грн.

Посилаючись на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача) та статтю 19 цього Закону (заборона нечесної підприємницької діяльності), просив позов задовольнити.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено з посиланням на безпідставність позовних вимог.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції і виходив з необхідності ідентифікації особи незалежно від суми такої операції.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з касаційною скаргою, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174, проведення ідентифікації клієнтів, які здійснюють касові операції без відкриття рахунку, здійснюється відповідно до законодавства України про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

З метою забезпечення реалізації вимог Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» Національний банк України постановою № 417 від 26 червня 2015 року затвердив Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, відповідно до пункту 44 якого банк зобов'язаний здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнтів у випадках, передбачених статтею 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і частиною третьою статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Заявник вказує, що суд першої інстанції не застосував положення пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні системно з нормами вказаних законів. Апеляційний суд зазначив, що незалежно від суми такої операції вимагалася ідентифікація особи, проте в ухвалі апеляційного суду не зазначено норм матеріального права, які таке передбачають.

Також заявник вказує, що у пункті 3.5 глави третьої розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні зазначено, що банк перед видачею готівки у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) перевіряє належність пред'явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені у касовому документі.

Проте працівники банку спочатку протиправно переконували у необхідності відкриття рахунку в банку, а коли він з цим не погодився, встановили умовою виплати коштів ідентифікацію позивача на підставі пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції, що стало підставою для звернення до суду.

У запереченнях на касаційну скаргу ПАТ «Ідея Банк» просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду без змін, посилаючись на правильне застосування судами пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні та частини другої статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174, проведення ідентифікації клієнтів, які здійснюють касові операції без відкриття рахунку, здійснюється відповідно до законодавства України про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення.

Пункт 44 розділу V Положення про здійснення банками фінансового моніторингу, затвердженого постановою Правління НБУ від 26 червня 2015 року № 417, зобов'язує банк здійснювати ідентифікацію та верифікацію клієнтів у випадках, передбачених статтею 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та частиною третьою статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення».

Частина друга статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» зобов'язує банк ідентифікувати та верифікувати відповідно до вимог законодавства України клієнтів, які проводять перекази без відкриття рахунку на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 грн, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою 150 000 грн, або на суму, еквівалентну зазначеній сумі, в тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі проведення переказів (у тому числі міжнародних) фізичною особою, що здійснюється без відкриття рахунка, на суму, що дорівнює чи перевищує 15 000 грн, або суму, еквівалентну зазначеній сумі, у тому числі в іноземній валюті, банківських металах, інших активах, одиницях вартості, але є меншою за суму, передбаченою частиною першою статті 15 цього Закону.

Відповідно до частини другої статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» суб'єкт первинного фінансового моніторингу в порядку, встановленому відповідним суб'єктом державного фінансового моніторингу, зобов'язаний уточнювати інформацію про клієнта у випадках, визначених законодавством.

Суб'єкт первинного фінансового моніторингу має право відмовитися від проведення фінансових операцій (обслуговування) у разі, коли клієнт на запит суб'єкта первинного фінансового моніторингу щодо уточнення інформації про клієнта не подав відповідну інформацію (офіційні документи та/або належним чином завірені їх копії).

Відповідно до пункту 1.16 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174, виплата повернутих коштів готівкою здійснюється фізичним особам як виплата переказу без відкриття рахунку.

Згідно з пунктом 3.2 глави 3 розділу IV Інструкції банк видає з операційної каси готівку національної валюти, зокрема, за такими видатковими касовими документами: за заявою на видачу готівки - фізичним особам з поточних, вкладних (депозитних) рахунків та фізичним і юридичним особам переказ без відкриття рахунку (з представленням юридичною особою довіреності на уповноважену особу), за операціями з клієнтами (видача кредиту, відшкодування сумнівних банкнот, які за результатами дослідження визнані справжніми).

Згідно з пунктом 3.5 глави 3 розділу IV Інструкції банк перед видачею готівки у видаткових касових документах (заява на видачу готівки, видатковий касовий ордер, грошовий чек) перевіряє, поряд з іншим, повноту заповнення реквізитів на документі, належність пред'явленого паспорта або документа, що його замінює, отримувачу, відповідність даних паспорта тим даним, що зазначені в касовому документі.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 20 жовтня 2015 року здійснив платіж через касу Стрийського відділення ПАТ «Ідея Банк» на суму 110 грн за телекомунікаційні послуги. Працівник відділення попередив про зміну назви отримувача та його банківських реквізитів, проте позивач наполіг на сплаті за вказаними ним реквізитами.

Після повернення коштів на транзитний рахунок банку у зв'язку з невірними реквізитами працівники банку повідомили позивача про повернення платежу та запропонували повторно переказати кошти за новими розрахунковими реквізитами отримувача, проте ОСОБА_4 відмовився та висловив бажання отримати кошти готівкою. Для проведення такої операції працівник банку для уточнення інформації про клієнта попросив ОСОБА_4 пред'явити паспорт, від надання якого позивач відмовився, вважаючи таку вимогу протиправною, у зв'язку з чим працівник банку відмовив йому у видачі коштів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди дійшли висновку про безпідставність позовних вимог та правомірність дій працівників банку щодо пред'явлення вимоги позивачу про надання паспорту, посилаючись на положення пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174, та частини другої статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення». Вказаними нормативно-правовими актами визначено, що проведення ідентифікації клієнтів, які здійснюють касові операції без відкриття рахунку, здійснюється відповідно до законодавства України про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення, та суб'єкт первинного фінансового моніторингу в порядку, встановленому відповідним суб'єктом державного фінансового моніторингу, зобов'язаний уточнювати інформацію про клієнта у випадках, визначених законодавством.

Касаційний суд погоджується з доводами касаційної скарги про те, що відповідно до частини другої статті 64 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та частини третьої статті 9 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» ідентифікація та верифікація клієнта здійснюється у разі проведення переказів фізичною особою, що здійснюється без відкриття рахунка, на суму, яка дорівнює чи перевищує 15 000 грн, тому для отримання суми у розмірі 110 грн ідентифікація позивача у розумінні пункту 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174, не вимагалася.

Проте пункт 3.5 глави 3 розділу IV Інструкції та частина друга статті 10 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» передбачають необхідність уточнення інформації про клієнта перед видачею готівки на підставі даних паспорта, у зв'язку з чим касаційний суд погоджується з висновками суду першої та апеляційної інстанції про безпідставність позовних вимог ОСОБА_4

Доведеність помилкового посилання відповідача на пункт 1.8 глави 1 розділу IV Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління НБУ від 1 червня 2011 року № 174, не впливає на суть правовідносин та не свідчить про незаконність дій співробітників банку з уточнення інформації про позивача, зокрема, на підставі даних його паспорта.

Касаційний суд зауважує, що відповідно до статті 3 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час ухвалення рішення судом першої інстанції, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зміст позовних вимог та їх правове обґрунтування, що зводяться до констатації помилкового посилання відповідача на норми матеріального права, не відповідають завданню цивільного судочинства, оскільки не спрямовані на захист порушеного права та його поновлення.

Позивач не позбавлений можливості реалізувати своє право на отримання 110 грн за умови дотриманням положень чинного законодавства, пред'явивши працівнику банку паспорт для уточнення інформації про клієнта.

За таких обставин касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення про відмову у позові з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін. Крім того, правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань скасоване бути не може.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 22 серпня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С. О. Погрібний