Справа № 352/227/18
Провадження № 22-ц/4808/121/18
Головуючий у 1 інстанції Гургула В.Б.
Суддя-доповідач Василишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Василишин Л.В.,

суддів: Матківського Р.Й., Максюти І.О.,

секретаря Бойчука Л.М.

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2018 року в складі судді Гургули В.Б., ухвалене в м. Івано-Франківську, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 03 лютого 2015 року він уклав із ОСОБА_5 договір позики, за умовами якого передав останньому грошові кошти в сумі 98 561,00 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 6 104,00 доларів США зі строком повернення до 28 лютого 2015 року.

Вказує, що позичальник зобов'язався повернути позику за офіційним курсом НБУ на день повернення. На день звернення до суду з позовом сума боргу за курсом 28,3288 грн становила 172 918,99 грн. Крім того, позичальник зобов'язаний сплатити йому три відсотки річних від простроченої суми за період з 28 лютого 2015 року по 11 січня 2018 року - 14 908,93 грн.

Посилаючись на те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, добровільно його виконати відмовляється, просив стягнути з ОСОБА_5 на його користь 187 827,92 грн боргу з урахуванням трьох відсотків річних.

Рішенням Тисменицького районного суду від 18 липня 2018 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 суму заборгованості за договором позики грошових коштів станом на 11 січня 2018 року в розмірі 172 918,99 грн, 3 % річних з простроченої суми у розмірі 14 908,93 грн, а всього 187 827,92 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 878,28 грн.

В апеляційній скарзі на дане рішення ОСОБА_5 посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що відповідно до нотаріальної заяви він позичив у ОСОБА_4 98 561,00 грн. Проте в рішенні суд зазначив, що необхідно стягнути тіло кредиту в розмірі 172 918,99 грн. З цим висновком він не погоджується, оскільки він позичав 98 561,00 грн і тому повинен віддати саме цю суму. Також відповідно змінюється і розмір 3 % річних з 14 908,93 грн до 8 489,75 грн.

Вважає, що суд не приділив належної уваги дослідженню доказів по справі та не застосував положення статті 1049 ЦК України.

У зв'язку з наведеним, просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу та вказав, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, оскільки в апеляційній скарзі апелянт визнає борг у розмірі 98 561 грн, проте просить апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення повністю та відмовити у задоволені позову повністю, однак жодних обставин, підстав чи доказів чому має бути відмовлено в позові не наводить і не надає жодних доказів погашення заборгованості. Крім того, суму яка має бути повернута позичальником визначено пунктом 2 договору позики. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно до абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч. 6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч. 1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером № 340/625/16-ц 04 жовтня 2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В силу дії ч. 1 ст. 351 ЦПК України, судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

На підставі вищенаведених положень законодавства апеляційна скарга ОСОБА_5 на рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2018 року підлягає розгляду Івано-Франківським апеляційним судом.

В засідання апеляційного суду ОСОБА_5 та його представник не з'явилися, хоча про час та місце судового розгляду належним чином були повідомлені.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу заперечив, посилаючись на її безпідставність.

Враховуючи належне повідомлення сторони апелянта про час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе слухати справу у його відсутності на підставі ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Вислухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 не виконав зобов'язання за договором позики, а тому з відповідача підлягає стягненню заборгованість з урахуванням трьох процентів річних.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Встановлено, що 03 лютого 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за умовами якого останній отримав 98 561,00 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 6 104,00 доларам США, за встановленим курсом НБУ 16,147 грн (а.с. 7).

Пунктом 2 договору позики передбачено, що позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві суму еквівалентну 6 104,00 долари США в повному обсязі до 28 лютого 2015 року за офіційним курсом НБУ на день повернення та в порядку і на умовах, передбачених цим договором.

Згідно нотаріально посвідченої заяви від 03 лютого 2013 року наданої ОСОБА_5 сума позики в розмірі 98 561,00 грн, що на момент укладення договору було еквівалентно 6 104,00 доларам США ним отримана (а.с. 8).

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно статтей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Виходячи з положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Звернення до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у зв'язку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов'язань.

Аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики, позикодавець вправі вимагати від позичальника сплати суми боргу з урахуванням 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення згідно статті 625 ЦК України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4, звертаючись з позовом до суду, просив стягнути борг за договором позики у розмірі 172 918,99 грн, що станом на 11 січня 2018 року еквівалентно 6 104,00 доларів США, за офіційним курсом НБУ 28,3288 грн та три проценти річних від простроченої заборгованості у розмірі 14 908,93 грн.

Таким чином, суд першої інстанції, дослідивши докази у справі й давши їм належну оцінку в силу вимог статті 89 ЦПК України, а також, врахувавши обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що між сторонами було укладено договір позики та складена нотаріально посвідчена заява на підтвердження отримання грошових коштів. Відповідач зобов'язання за цим договором не виконав, а тому зобов'язаний повернути позивачу отримані у борг кошти з урахуванням 3 % річних від простроченої суми за весь час прострочення на підставі ст. ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що позичальник позичав 98 561,00 грн, а не 172 918,99 грн, а тому повинен повернути саме цю суму на увагу не заслуговують, оскільки пунктом другим договору позики сторони обумовили, що сума позики повинна бути повернута еквіваленту 6 104,00 доларів США за офіційним курсом НБУ на день повернення.

Рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Тисменицького районного суду від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач Л.В. Василишин

Судді: Р.Й. Матківський

І.О. Максюта