ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 201/373/16-ц

провадження № 61-8734св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Посунся Н. Є., Баранніка О. П., Прозорової М. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», яке відповідно до зареєстрованої 14 червня 2018 року нової редакції Статуту змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), про визнання кредитного договору і договору іпотеки будинку недійсними.

В обґрунтування позову зазначив, що 14 березня 2007 року його дружина ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, уклала з АТ КБ «ПриватБанк» кредитний договір, згідно з умовами якого отримала кредит у розмірі 50 000 гривень на споживчі потреби і у розмірі 5 560 гривень - на сплату страхових платежів.

У забезпечення виконання своїх зобов'язань ОСОБА_5 уклала з АТ КБ «ПриватБанк» договір іпотеки будинку від 14 березня 2007 року, відповідно до якого передала в іпотеку банку житловий будинок з надвірним спорудами і земельну ділянку, на якій він розміщений, по АДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що вказані договори укладені ОСОБА_5 у шлюбі, проте йому про їх вчинення не було відомо і своєї згоди на їх укладення він не надавав. Підписи від його імені на цих договорах виконані не ним, а іншою особою з наслідуванням його справжнього підпису, що підтверджується висновком судової почеркознавчої експертизи.

За таких обставин просив визнати кредитний договір від 14 березня 2007 року і договір іпотеки будинку від 14 березня 2007 року, укладені між ОСОБА_4 і АТ КБ «ПриватБанк», недійсними на підставі статті 65 СК України як такі, що укладені одним із подружжя без згоди іншого з подружжя.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року, ухваленим у складі судді Батманової В. В., позов задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 14 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 і АТ КБ «ПриватБанк».

Визнано недійсним договір іпотеки будинку № CSQWGA00000015 від 14 березня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 і АТ КБ «ПриватБанк». Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані договори укладені ОСОБА_5 без згоди її чоловіка - ОСОБА_4, тому суперечать законодавству, що є підставою для визнання їх недійсними.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року скасовано і ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим з подружжя кредитного договору не має наслідком його недійсність. Оскільки почеркознавча експертиза проведена з порушенням встановленої законодавством процедури, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про недоведеність тверджень ОСОБА_4 щодо того, що згоди на укладення договору іпотеки він не надавав і його не підписував.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просив рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року скасувати і залишити в силі заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник вважає помилковим висновок апеляційного суду про те, що положення статті 65 СК України не поширюють свою дію на спірні правовідносини, так як на момент вчинення оспорюваних правочинів ОСОБА_5 перебувала з ним у шлюбі, тому рішення щодо укладення договорів, які виходять за межі дрібних побутових, повинні прийматися за їх взаємною згодою.

Вказав, що згідно з частиною четвертою статті 65 СК України кредитний договір створює обов'язки щодо повернення коштів для нього як для одного з подружжя, що не враховано судом апеляційної інстанції.

Послався на те, що підпис на договорі іпотеки будинку № CSQWGA00000015 від 14 березня 2007 року виконаний не ним, а іншою особою, що підтверджується висновком почеркознавчої експертизи, якому суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 29 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 14 березня 2007 року між ОСОБА_5 і АТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 50 000 гривень на споживчі потреби і 5 560 гривень - на сплату страхових платежів з кінцевим строком повернення до 14 березня 2017 року.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань між ОСОБА_5 і АТ КБ «ПриватБанк» укладено договір іпотеки будинку від 14 березня 2007 року, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано житловий будинок з надвірним спорудами і земельну ділянку, на якій він розміщений, по АДРЕСА_1. Додатком № 1 до договору іпотеки будинку є заява чоловіка ОСОБА_5 - ОСОБА_4 про надання згоди на укладення договору.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла.

Згідно з висновком почеркознавчої експертизи № 1/95 від 16 квітня 2014 року підписи на договорі іпотеки будинку від 14 березня 2007 року від імені ОСОБА_4 виконані не ним, а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису ОСОБА_4

Оцінивши вказаний висновок, апеляційний суд вказав, що почеркознавче дослідження проводилося з використанням копій досліджуваних документів, тому цей висновок не може належним чином підтверджувати факт непідписання ОСОБА_4 оспорюваного договору.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені у статті 203 ЦК України. Згідно з частиною першою цієї статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Відповідно до статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Положення цієї статті регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір за своєю правовою природою є правочином щодо отримання у власність грошових коштів, а не правочином щодо розпорядження належним подружжю майном.

Такий договір створює обов'язки для другого з подружжя лише у разі, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї (частина четверта статті 65 СК України).

При цьому факт використання одержаного за договором на потреби сім'ї підлягає доказуванню, тому сама по собі відсутність письмової згоди другого з подружжя на укладення кредитного договору не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Оскільки укладення кредитного договору не є розпорядженням майном подружжя, а спрямоване на отримання особою у власність грошових коштів, для укладення такого договору не вимагалася письмова згода чоловіка позичальника - ОСОБА_4, тому висновок суду апеляційної інстанції про відмову у визнанні кредитного договору від 14 березня 2007 року недійсним з передбачених у статті 65 СК України підстав (у зв'язку з неотриманням згоди на його укладення від ОСОБА_4) є правильним.

Згідно зі статтею 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частина перша, третя статті 65 СК України).

Оцінивши подані сторонами докази, суд апеляційної інстанції встановив, що житловий будинок з надвірним спорудами і земельна ділянка, на якій він розміщений, по АДРЕСА_1 передані ОСОБА_5 в іпотеку АТ КБ «ПриватБанк» за згодою її чоловіка - ОСОБА_4, про що свідчить його підпис на договорі іпотеки у додатку № 1, а саме у письмовій згоді співвласника на передачу спільного майна в іпотеку.

Оскільки згода ОСОБА_4 на укладення іпотечного договору зазначена у самому договорі і посвідчена нотаріально, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання цього договору недійсним.

Доводи заявника про те, що суд апеляційної інстанції не оцінив належним чином висновок почеркознавчої експертизи № 1/95 від 16 квітня 2014 року і помилково послався на те, що при проведенні експертного дослідження експерту надавалися копії досліджуваних документів, відхиляються касаційним судом.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі (стаття 147 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).

Суд апеляційної інстанції оцінив висновок почеркознавчої експертизи № 1/95 від 16 квітня 2014 року в порядку, визначеному статтями 147, 212 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, і навів у судовому рішенні відповідні мотиви, виходячи з яких не вважав цей висновок належним і допустимим доказом.

Твердження заявника про помилковість висновку суду щодо проведення експертного дослідження з використанням копій досліджуваних документів не свідчить про порушення судом апеляційної інстанції закріпленого у процесуальному законодавстві принципу оцінки доказів.

ОСОБА_4 згідно з закріпленим у статтях 10, 60 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, принципу змагальності зобов'язаний доводити перед судом обставини, на які він як позивач посилається в обґрунтування своїх вимог.

Розпорядившись своїми процесуальними правами щодо подання доказів на власний розсуд, заявник до позовної заяви додав неповну копію висновку почеркознавчої експертизи № 1/95 від 16 квітня 2014 року, а саме його першу і останню сторінки. Дослідницьку частину висновку, у якій детально зазначено перелік і опис документів, використаних при проведенні почеркознавчого дослідження, позивач суду не надав.

Отримавши копію апеляційної скарги, в обґрунтування доводів якої АТ КБ «ПриватБанк» послався, у тому числі, на проведення експертизи за копіями досліджуваних документів, заявник своїм правом надати суду повний висновок почеркознавчого дослідження не скористався; жодних доказів на спростування тверджень банку не надав.

За таких обставин касаційний суд не вбачає порушень судом апеляційної інстанції норм цивільного процесуального законодавства щодо оцінки поданих сторонами доказів, тому доводи скарги у цій частині необґрунтовані.

Доданий до касаційної скарги повний висновок почеркознавчої експертизи № 1/95 від 16 квітня 2014 року не оцінюється касаційним судом, оскільки відповідно до статті 400 ЦПК України касаційний суд під час касаційного перегляду справи не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу чи про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи заявника про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що укладений одним із подружжя кредитний договір не створює обов'язків для другого з подружжя обґрунтовані, проте така обставина не спростовує правильність висновків суду про відсутність підстав для задоволення позову.

Так, у статті 65 СК України визначено умови, за яких укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя, - у разі, якщо одержане за договором майно використане в інтересах сім'ї. Оскільки при вирішенні цієї справи питання щодо використання отриманих кредитних коштів судами попередніх інстанцій не з'ясовувалося, висновок суду апеляційної інстанції про те, що кредитний договір від 14 березня 2007 року не створює обов'язків для ОСОБА_4, є передчасним.

Проте вказаний висновок не впливає на правильність висновку суду про відмову в задоволенні позову, так як для укладення кредитного договору, за яким позичальник отримує у власність грошові кошти, не потребується згода іншого з подружжя, оскільки такий договір не є договором щодо розпорядження спільним майном.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення суду апеляційної інстанцій без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик