Дунаєвецький районний суд Хмельницької області
Справа № 674/1337/17
Провадження № 2/674/88/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2018 року м.Дунаївці

Дунаєвецький районний суд

Хмельницької області

в складі: головуючої - судді Артемчук В. М.

секретаря судового засідання Мудрицької Л.В.

справа №674/1337 /17

представника позивача ОСОБА_1.

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дунаївці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (ціна позову 300000 грн.),

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2017 року позивачка, ОСОБА_4 ,звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (ціна позову 300000 грн.) посилаючись на те, що 02 травня 2006 року ОСОБА_2 позичила у неї 10000 (десять тисяч) євро строком на 6 міс. до 2 листопада 2006 року, про що надала розписку та копію свого паспорта.

Станом на 9 жовтня 2017 року відповідачка свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 євро не повернула.

В 2009, 2012 та у 2014 році відповідачка у приватній розмові визнавала борг і обіцяла повернути його. У листопаді 2014 року відповідач визнала борг та обіцяла з березня 2015 року частинами по 1000 євро повертати борг, що підтверджується звукозаписом, але так і не повернула.

11вересня 2017 року відповідач у приватній розмові відмовилась повертати борг, чим порушила законне право позивача на отримання своїх коштів, що підтверджується звукозаписом.

12вересня 2017 року позивач направила письмову вимогу відповідачу про повернення боргу у сумі 10000 євро до 1 жовтня 2017 року.

Факт отримання вимоги підтверджується почтовим повідомленням та телефонним дзвінком відповідача до мого юриста.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може

бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (частина перша стаття 1050 ЦК України). За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь- якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

За таких обставин будь-яка обіцянка позикодавця надати позику в майбутньому не має юридичного значення, оскільки саме факт передання коштів повинен бути підтверджений розпискою позичальника (частина друга статті 1047 ЦК України).

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобовязання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046,1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням и повернення).

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Оскільки відповідачка не повернула борг, а тому позивачка звернулася до суду і просить стягнути з неї на свою користь борг в гривнях, що на момент прийняття рішення, згідно курсу НБУ буде відповідати 10000 євро та судові витрати.

В судовому засіданні представник позивачки по договору про надання юридичної допомоги ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав в повному обсязі і зокрема пояснив, що 02 травня 2006 року ОСОБА_2 позичила у гр-ки ОСОБА_4 10000 (десять тисяч) євро строком на 6 міс. до 2 листопада 2006 року.

Сама ж розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_2 у борг 10000 євро з зобовязанням повернути до 2 листопада 2006 року.

ОСОБА_2 визнала факт написання даної розписки та визнала факт отримання грошей під проценти за користування чужими грошима. У листопаді 2014 року відповідачка у приватній розмові визнала борг та обіцяла з березня 2015 року частинами по 1000 євро повертати борг, що підтверджується звукозаписом, але так і не повернула.

З ОСОБА_2 був заключений усний договір про надання коштів у позику під проценти.

У своєму відзиву на позовну заяву від 26 січня 2018 року представник ОСОБА_2 також визнав позику у сумі 10 000 євро, але вказав, що ОСОБА_2 повернула всю позику у сумі 10 000 євро до 2008 року, а саме: 5 150 Є через банк і представив 13 квитанцій на перерахунок даних коштів на рахунок ОСОБА_4

Вважає, що отримали ці кошти, але це лише проценти, як плата за користування чужими коштами.

У 2006 році облікова ставка НБУ становила 8%, а це відповідно по 850 євро за 6 міс. = 5100 євро за позику у 10 000 євро. На підтвердження повернення 4850 євро, відповідач та її представник не надали суду належних, допустимих та достовірних доказів.

Сама ж розписка підтверджує факт отримання ОСОБА_2 у борг 10000 Євро з зобовязанням повернути до 2 листопада 2006 року.

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 14 вересня 2011 р. у справі № 6-2517св10 винесла рішення, враховуючи, що розписка є саме підтвердженням укладення договору, а останній є укладеним з моменту передачі грошей, і що розписка сама по собі є підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики. Зазначена в розписці дата вказує лише на день її складання, який може не співпадати з моментом передачі грошей.

А тому, відсутність у розписці дати її складання, не може заперечувати боргового зобовязання.

Станом на 9 жовтня 2017 року відповідач свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 евро не повернула.

Визнання боргу перериває позовну давність у всіх цивільних правовідносинах і може виражатися в будь-яких діях боржника, підтверджують наявність боргу чи іншого його обов'язку. Для переривання строку давності досить, щоб поведінка будь-якого боржника (особистість не має значення) свідчило, що боржник знає про свій обов'язок, наприклад прохання про відстрочку виконання, сплата відсотків по основному боргу. Дії, що свідчать про визнання боргу, боржник може здійснити як по відношенню до кредитора, так і по відношенню до третіх осіб.

Визнання - це одностороння заява або односторонні дії боржника, які переривають строк позовної давності.

Визнання боргу та прохання відповідача у листопаді 2017 року про відстрочку виконання зобовязання, про повернення позики та погодження позивача з даним проханням, перервало строк позовної давності.

11вересня 2017 року відповідачка у приватній розмові відмовилась повертати борг, чим порушила законне право позивача на отримання своїх коштів, що підтверджується звукозаписом.

12вересня 2017 року позивач направила письмову вимогу відповідачу про повернення боргу у сумі 10000 євро до 1 жовтня 2017 року.

Станом на 9 жовтня 2017 року відповідач свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 євро не повернула.

Рахує, що строк позовної давності звернення до суду про повернення боргу у сумі 10000 євро, необхідно рахувати з 2 жовтня 2017 року (з наступного дня після строку виконання основного зобовязання, вказаного у письмовій вимозі).

Просить повністю задовольнити позовну заяву та стягнути з ОСОБА_2 суму основного боргу у гривнях ,що дорівнює 10 000 євро станом на день прийняття рішення по курсу НБУ та судовий збір.

Відповідачка ОСОБА_2 позов не визнала і в задоволенні просила відмовити, оскільки ОСОБА_4 борг повернула повністю . Вона позичала у ОСОБА_4 7000 євро , але розписку написала на 10000 євро з врахуванням 3000 євро - проценти. Кошти повертала до 2008 року, частину перераховувала на рахунок, а решту коштів передавала через невістку. ОСОБА_4 не повернула розписку і не робила записів про повернення боргу. Кошти в розмірі 5150 євро підтверджує квитанціями. Не заперечує, що до неї приходила позивачка, але це було в 2008 році та в 2017 році. Просить застосувати строк позовної давності.

Представник відповідачки ОСОБА_3 позов не визнав в повному обсязі ,про що подав відзив на позов та пояснив суду, що дійсно між ОСОБА_2 та позивачкою ОСОБА_4 у 2006 року було укладено договір позики, факт укладення якого підтверджується складеною відповідачкою розпискою. Згідно умов цього договору ОСОБА_2 позичила у ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 10 000 (десять тисяч) євро з терміном повернення позики до 02 листопада 2006 року.

Проте, відповідачка не погоджується з обставинами, про які вказує позивачка у позовній заяві, що нібито відповідачка не повернула їй суму позики, не виконавши свого зобовязання з повернення позичених коштів, однак це не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_2 повернула ОСОБА_4 всю суму позики ще до кінця 2008 року. Повернення коштів позивачці за договором позики відбувалося частинами шляхом здійснення нею грошових переказів через банк на користь ОСОБА_4 на загальну суму 5 150 (пять тисяч сто пятдесят ) євро протягом періоду часу, починаючи з грудня 2006 року по липень 2008 року включно, що підтверджується відповідними квитанціями (копії додаються ).

Іншу частину суми позики у розмірі 4 850,00 євро відповідачка повернула позивачці на руки ще до кінця 2008 року, таким чином повністю виконавши своє зобовязання перед ОСОБА_4 по поверненню позичених в останньої грошових коштів. Розписки про позику коштів ,ОСОБА_4, не повернула і відповідачка не наполягала, адже не знала, що має право вимагати повернення у позикодавця їй оригіналу боргової розписки після повернення усієї суми позики, оскільки довіряла ОСОБА_4 .

Позивачка після спливу тривалого періоду часу, а саме більше 9 (девяти) років від дати повного розрахунку, користуючись тим, що зберегла у себе боргову розписку, вирішила звернутись лише у жовтні 2017 року до суду з позовом до ОСОБА_2 по даній справі.

Стосовно зазначених у позовній заяві ОСОБА_4 обставин, що нібито «у 2009, 2012 та у 2014 роках відповідачка у приватній розмові визнавала борг і обіцяла його повернути» то дані обставини не відповідають дійсності та не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами.

Окрім того, поряд з наявністю матеріальної підстави для відмови у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 по суті, на переконання сторони відповідача, предявлений позов не може бути задоволений також і з процесуальних підстав, а саме у звязку із пропуском позивачкою строку позовної давності звернення до суду за захистом своїх прав.

Беручи до уваги зміст позовної заяви, якщо позивачка ОСОБА_4 вважала свої права порушеними, що за її твердженням полягало у неповерненні ОСОБА_2 суми позики, то керуючись приписами ч. 5 ст.261 Цивільного кодексу України, моментом початку такого порушення прав слід вважати дату 03 листопада 2006 року, тобто наступний день після спливу терміну виконання зобовязання з повернення коштів за договором позики. Отже, після спливу терміну повернення позики позивачка, вважаючи свої права порушеними та особу, яка їх порушила, довідалась та уже обєктивно знала і розуміла це. З огляду на це, з наступного дня після закінчення терміну повернення коштів (02 листопада 2006 р.) за розпискою почав перебіг 3-х річного строку позовної давності для звернення позивачки з позовом до суду про стягнення суми позики. Відповідно перебіг позовної давності по означеному позову закінчився ще 03 листопада 2009 р.

Проте, позивачка звернулась з позовом до суду лише у жовтні 2017 р., тобто, після того, як минуло майже сім років з дати спливу трирічного строку позовної давності. Вважає, що позивачкою ОСОБА_4 пропущено строк позовної давності звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 коштів за договором позики. У зв'язку з цим, просить суд відмовити у задоволенні позову, застосувавши до вимог ОСОБА_4Б, строк позовної давності.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши представника позивача , відповідачку та її представника, уважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 2 статті 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Встановлено, що в 2006 році позивачка та відповідачка ОСОБА_2 уклали договір позики, за умовами якого позивачка передала у власність останньої 10000 євро ,які зобов'язалась до 02 листопада 2006 року повернути .

Згідно договору позики відповідачка ОСОБА_2 отримала позику в іноземній валюті.

Зазначені обставини визнані відповідачкою та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами.

Відповідно до ст.ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до вимог ЦК України та умов договору та у встановлений договором строк (термін ).

Як передбачено ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобовязання боржника виконати свій обовязок, а кредитора прийняти виконання особисто,якщо інше не встановлено договором або законом , не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Судом встановлено, що відповідачкою не виконано зобовязання по поверненню боргу до 02 листопада 2006 року.

Згідно наданих суду копій квитанцій, оригінали яких оглянуто в судовому засіданні, видно, що відповідачка стала повертати борг по позиці з 07.12.2006 р. по 02 липня 2008 року і повернута сума боргу становить 5150 євро, що підтверджується квитанцією від 07.12.2006 року на суму 200 євро, квитанція від 12.01.2007 р. на суму 350 євро, квитанція від 14.02.2007 р. на суму 350 євро,квитанція від 14.04.2007 р. на суму 100 євро ,квитанція від 16.04.2007 р. на суму 400 євро,квитанція від 25.04.2007 р. на суму 200 євро,квитанція від 02.06.2007 р. на суму 200 євро,квитанція від 14.06.2007 р. на суму 350 євро, квитанція від 30.06.2007 р. на суму 400 євро,квитанція від 06.03.2008 р. на суму 1000євро,квитанція від 24.04.2008 р. на суму 500 євро,квитанція від 03.06.2008 р. на суму 600 євро, квитанція від 02.07.2008 р. на суму 500євро.

Позивачка та її представник визнають повернення даної суми , однак зазначають, що це повернуті відповідачкою проценти за користування позикою.

Оскільки підтвердженням укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, то слід зазначити, що у розписці про позику 10000 євро, яку написала відповідачка ОСОБА_2, про одержання від позичальника процентів від суми позики в договорі не зазначено, а тому суд уважає, що повернені кошти в сумі 5150 євро це повернення боргу по розписці.

Щодо повернення позивачці коштів в сумі 4850 євро, то відповідачка не довела повернення цих коштів і повністю не виконала своє зобовязання перед ОСОБА_4 по поверненню позичених грошових коштів.

В судовому засіданні відповідачка ОСОБА_2 та представник позивачки просили застосувати до вимог ОСОБА_4 строк позовної давності , оскільки з дати спливу трирічного строку позовної давності минуло майже сім років.

Представник позивача ОСОБА_1 зазначає, що строк позовної давності звернення до суду про повернення боргу у сумі 10000 євро, необхідно рахувати з 2 жовтня 2017 року (з наступного дня після строку виконання основного зобовязання, вказаного у письмовій вимозі), і оскільки 11вересня 2017 року відповідачка у приватній розмові відмовилась повертати борг, чим порушила законне право позивача на отримання своїх коштів, що підтверджується звукозаписом, а тому 12 вересня 2017 року позивач направила письмову вимогу відповідачу про повернення боргу у сумі 10000 євро до 1 жовтня 2017 року.

Станом на 9 жовтня 2017 року відповідач свого зобовязання по поверненню позичених коштів не виконала і позичені кошти у сумі 10000 євро не повернула.

Крім того зазначив, що у листопаді 2014 року відповідачка у приватній розмові з позивачкою також визнавала борг і обіцяла повернути його, що підтверджується звукозаписом і визнання боргу та прохання відповідача про відстрочку виконання зобовязання про повернення позики та погодження позивача з даним проханням, перервало строк позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій.

Судом уже зазначалося, що відповідачка повертала борг по договору позики до 02 липня 2008 року і починаючи з цього часу судом не встановлено і таких доказів не надана позивач, щоб відповідачка проводила сплату боргу.

Визнання відповідачкою позики в 2017 році, або в 2014 році, хоча відповідачка такий факт не визнає, не свідчить про переривання перебігу позовної давності . Сплата боргу після 02 листопада 2006 році також не свідчить про пролонгацію боргу, оскільки пролонгації позики передбачає продовження терміну погашення заборгованості, що передбачено договором , а про таке у розписці не зазначено.

Пролонгація договору може бути автоматичною в випадку, якщо це передбачено договором і ні одна із сторін не виявила бажання його розірвати. Неавтоматична пролонгація може оформлятися окремим договором, однак такого договору укладено також не було.

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та пята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивачка ОСОБА_4 звернулася до суду з позовною заявою про захист порушеного права 10 жовтня 2017 року.

Таким чином судом встановлено, що позивачка, подавши позовну заяву в жовтні 2017 року, звернулася до суду із пропуском трирічного строку позовної давності, який по даним правовідносинам сплив і який обчислюється з моменту коли вона довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила і який сплив з часу останньої проплати боргу 02 липня 2008 року 03 липня 2011 року.

Поважних причин пропуску позивачкою строку звернення до суду судом не встановлено, заяви про поновлення строку на розгляд суду не надходило.

Тому, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики належить відмовити в звязку з пропуском ОСОБА_4 строку звернення до суду за захистом порушених прав, тобто строку позовної давності.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 76, 85,89,263, 265, 268 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики (ціна позову 300000 грн.) відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Хмельницької області через Дунаєвецький районний суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складання повного рішення 15 березня 2018р.

Головуюча:/підпис/

Вірно:

Суддя Дунаєвецького районного суду В. М. Артемчук