Єдиний унікальний номер 234/5066/17 Номер провадження 22-ц/4804/191/18
Номер провадження 22-ц/4804/191/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Халаджи О. В.

суддів: Новікової Г.В., Папоян В. В.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами, у письмовому провадженні в м. Бахмут цивільну справу № 234/5066/17, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 20 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором ( суддя Демидова В. К. повне судове рішення складено 20 серпня 2018 року),

В С Т А Н О В И В:

06 квітня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач свої вимоги мотивує тим, що згідно кредитного договору №б/н від 10 серпня 2010 року, ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 300,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідно умов договору відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом в строк та в порядку, встановлених кредитним договором.

Однак відповідач своє зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в сумі 15427 грн.88 коп., яка складається з: 282,92 грн.- заборгованість за кредитом, 10744,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3189,93 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 710,85 грн.- штраф (процентна складова, яку позивач просив стягнути в повному обсязі.

Рішенням Краматорського міського суду від 20 серпня 2018 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк», суму боргу за договором кредиту № б/н від 10.08.2010 року в сумі 11027 грн. 10 коп. та судовий збір в сумі 1600 грн. В частині стягнення заборгованості за штрафами, пенею та комісією відмовлено, з підстав проведення АТО.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при цьому суд не повно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об'єктивному та неупередженому її розгляду. Зазначив, що суд приймаючи рішення у справі, позивач на підтвердження своїх позовних вимог надав суду виписку, в якій відображається інформація про рух грошових коштів по рахунку відповідача. Проте, у даній ній виписці відсутній номер картки, за якою власне і відбувається рух коштів, номер картки зазначено НОМЕР_1, вважає, що даний документ не є належним доказам. Також зазначив, що позивач не мав права нараховувати відповідачу пеню та/або штраф на основну суму заборгованості із забов'язань за кредитним договором, відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Також зазначив, що списання банком коштів з рахунку відповідача, а також будь-які технічні списання та нарахування банком на рахунок боржника будь-яких коштів відбувались без згоди відповідача, а тому не можуть говорити про рух коштів по рахунку боржника. Стосовно строку позовної давності зазначив, що ніякої згоди на списання коштів в погашення кредиту не надавав, ніякі платежі на погашення кредиту чи поповнення будь-яких карток з початку 2014 року не здійснював та вказував на те, що на фото з карткою він у зимовому одязі, а кредитний договір було укладено в серпні 2010 року.

Відповідно до пункту 8 розділу ХШ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-УШ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147УШ), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

На підставі Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» та Указу Президента України від 28.09.2018 року № 297/2018 «Про переведення суддів» апеляційний суд Донецької області ліквідовано, утворено Донецькій апеляційний суд, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду, а суддів переведено на роботу на посадах суддів Донецького апеляційного суду, до якого також передаються цивільні справи та матеріали, кримінальні справи/провадження, справи про адміністративні правопорушення справи та матеріали ліквідованого суду.

08 жовтня 2018 року вказану цивільну справу передано до Донецького апеляційного суду.

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року справу прийнято до свого провадження.

Відповідно до частини 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою «Апеляційне провадження».

Згідно частини.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2010 року відповідач підписав анкету - заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг у позивача та підтвердив, що ознайомився та погоджується з умовами та правилами надання банківських послуг, тобто між публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір кредиту, відповідачу була видана кредитка картка.

Відповідно до розрахунку, наданому позивачем, у зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором станом на 28 лютого 2017 року утворилася заборгованість в сумі 15427 грн.88 коп., яка складається з наступного: 282,92 грн.- заборгованість за кредитом, 10744,18 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 3189,93 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 710,85 грн.- штраф (процентна складова).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки відповідач порушив взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, є підстави для стягнення з нього заборгованості за кредитом, заборгованість по процентам користування кредитом. При цьому місцевий суд погодився з розрахунком заборгованості за відсотками, які були нараховані позивачем після закінчення терміну дії карти.

Відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені та штрафу та комісії за несвоєчасне погашення кредиту, суд керувався положеннями ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» і врахував, що боржник зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводиться антитерористична операція і законодавець після 14 квітня 2014 року заборонив банкам нарахування штрафних санкцій за прострочення грошового зобов'язання.

В цій частині судове рішення не переглядається, оскільки воно сторонами по справі не оскаржувалось.

Однак, цей висновок спростовує доводи апеляційної скарги щодо стягнення з відповідача штрафних санкцій, в стягненні яких судом першої інстанції було відмовлено.

Проте, погодить з висновками суду першої інстанції про розмір заборгованості за користування кредитом не можливо.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак, оскаржуване рішення суду зазначеним вимогами закону в повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини другої статті 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Згідно із ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Апеляційним судом встановлено, що підписавши 10 серпня 2010 року анкету-заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг відповідача, був повідомлений про зміст цих умов та правил та про розміщення їх тексту на офіційному сайті ПАТ КБ «Приватбанк», про що зазначено у самій анкеті - заяві.

При укладені кредитного договору відповідачу була видана платіжна картка НОМЕР_1 (дата відкриття 01 грудня 2011 року, термі дії до 06/2015року), оформлена на ОСОБА_2, якою він користувався, що підтверджено випискою по картковому рахунку відповідача (а. с. 89-93), що також спростовує довод апеляційної скарги про укладення договору влітку, коли не можливо було сфотографувати відповідача у зимовому одязі.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не було належним чином виконане зобов'язання, взяте ним за договором від 10.08.2010 року, внаслідок чого у позивача виникло право вимоги виконання зобов'язання відповідно до наданого розрахунку. Строк позовної давності слід відраховувати саме з дати закінчення строку дії картки, тобто з 30.06.2015 року та оскільки позов до суду поданий у квітні 2017 року, то він поданий в межах цього строку.

Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального права, якими врегульовані дані правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч.3 ст.203ЦК України)

Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Вбачається, що кредитний договір складається із підписаної відповідачем анкети -заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, Пам'ятки клієнта та Тарифів банку. Зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства, відповідно до статті 629 ЦК України є обов'язковим для виконання.

Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір та порядок процентів встановлюється договором.

Статтею 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій саме сумі, що були йому передані позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За правилами статей 525, 526 і 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст.1056-1 ЦК України в редакції, яка діяла на час укладання договору 10.08.2010 року, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка.

У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.

Як вбачається з разрахунку наданого позивачем станом на 28.02.2017 року у відповідача загальна заборгованість за процентами складає 10744, 18 грн. (а.с.4-5).

На час укладання договору діючий тариф передбачав стягнення процентів за користування кредитом розмірі 30 %, який збільшенню не підлягав. Саме такі Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, тому подальше збільшення Банком процентної ставки 34,80% з 01.09.2014 року та 43,20% з 01.04.2015 року в односторонньому порядку є необґрунтованим та таким, що суперечить ст. 1056- 1 ЦК України.

Нарахування процентів за користування кредитом за період з 01.09.2014 року належало проводити з урахуванням 30% річних із розрахунку 360 днів на рік, що обумовлено при підписанні заяви позичальника.

Окрім того, оскільки строк дії кредитного договору відповідає строку дії останньої платіжної картки, який сплив 30 червня 2015 року, то і відсотки можуть бути розраховані тільки до 30.06.2015 року.

Так, суд першої інстанції не застосував відносно відповідача норми вищевказаного закону та неправомірно визначив до стягнення підвищеної відсоткової ставки, яка змінювалась без згоди відповідача у зазначені періоди, а також стягнення відсотків після закінчення строку дії картки у розмірі зазначеному позивачем. В цій частині рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального права та підлягає скасуванню.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Виходячи з вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

За договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-116цс13 від 06.11.2013 року.

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у справі, зробленою до винесення рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Оскільки за умовами договору погашення кредиту позичальник мав здійснювати частинами (7% від заборгованості, включаючи плату за користування кредитними коштами у звітному періоді) до 30 числа кожного місяця наступного за звітним, то початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником цього зобовязання, а щодо повернення кредиту в повному обсязі після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту, тобто зі спливом останнього дня місяця дії картки, НОМЕР_1 (дата відкриття - 01.12.2011 року, термін дії 06/15), яким є 30.06.2015 року.

Згідно наданого Банком розрахунку заборгованості, останній платіж за вказаним договором відповідач здійснив 22 жовтня 2013 року (а.с. 110).

Щодо наявних автоматичних списань грошових коштів з рахунку відповідача, які вбачаються з розрахунку заборгованості, то вони не можуть слугувати підставою переривання перебігу позовної давності. Так, відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі 6-2891цс16 від 08.11.2017 р., не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення.

Ніяких дій, які б свідчили про переривання перебігу строку позовної давності після 22.10.2013 року відповідачем не було вчинено, а тому позивачу починаючи саме з цієї дати було достеменно відомо про порушення відповідачем умов кредитного договору, а тому саме з цієї дати і розпочався перебіг строку позовної давності.

Проте до суду Банк звернувся 06.04.2017 року (а.с. 2), тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Окрім того, відповідач скориставшись своїм правом передбаченим вимогами ст. 267 ЦК України подав до суду заяву про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності. (а.с. 62)

Відповідно до п. 1 ст. 32 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення, що стали неповними через сплив часу (пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства).

Оскільки відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності та позивач не ставив питання про поновлення пропущеного строку позовної давності, поважних причин пропуску строку не зазначив, то апеляційний суд з урахуванням вимог ст. ст. 257, 526 ЦК України вважає, що наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за основним зобов'язанням та процентам за користування кредитом з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду.

Згідно ч.13 ст. 141 України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Задовольняючі апеляційну скаргу, апеляційний суд, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір, сплачений при зверненні до суду апеляційної інстанції у розмірі 2400 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 20 серпня 2018 року в частині стягнення заборгованості за кредитом та відсотками скасувати.

У задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитом та відсотками відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 2400 (дві тисячі чотириста) гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і касаційному оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення виготовлено 27 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: О. В. Халаджи

Судді: Г.В. Новікова

В. В. Папоян