АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№ 22-ц/796/4098/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня2018 року місто Київ

справа № 761/12692/17

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Левенеця Б.Б.

за участю секретаря судового засідання - Волошина В.Р.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Макаренко І.О., у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Епсілон-Бізнес», ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіна НадіяМиколаївна про визнання договору іпотеки недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2017 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідачів, в якому просила визнати недійсним договір іпотеки ДІ-251 від 30 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., реєстровий №6246.

В мотивування вимог посилалася на те, що з 27 жовтня 2011 року вона є власником двокімнатної квартири, загальною площею 73,10 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, право власності на яку вона набула за договором дарування квартири від 27жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М., за №1638.

Вказувала, що кватира, яку вона отримала за договором дарування належала її доньці - ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О., за реєстраційним номером №671.

Зазначала, що у лютому 2017 року на її адресу надійшов лист, з якого вона дізналася, що у провадженні Шевченківського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа №761/27919/16-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_10, ОСОБА_2, третя особа: ТОВ «ЕПСІЛОН-БІЗНЕС» про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Посилалася на те, що в лютому 2017 року їй стало відомо про те, що квартира, власницею якої вона є, перебуває в іпотеці відповідно до договору іпотеки ДІ-251 від 30 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., реєстровий №6246.

Позивач вважає, що договір іпотеки є недійсним в силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що укладений з порушенням вимог ст.5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), у зв'язку з чим, на момент переходу до неї права власності на спірну квартиру, вона не була предметом іпотеки.

Вказувала, що відповідачами не було належно виконано умов договору іпотеки ДІ-251 від 30 січня 2008 року, зокрема: після завершення будівництва майно не було зареєстровано у встановленому законом порядку як окремий виділений внатурі об'єкт власності та не здійснено державної реєстрації іпотеки в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, а після одержання права власності на предмет іпотеки - в Державному реєстрі іпотек.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якійпосилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та постановити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказував, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не визнає право власності позивача ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, яке було зареєстроване ще 27 жовтня 2011 року.

Зазначав, що позиція суду про те, що позивач не була стороною за договором іпотеки, під час розгляду справи не підтверджено належними доказами порушення її прав та охоронюваних законом інтересів, а не встановлення факту такого порушення свідчить про відсутність правових підстав для задоволення позов є юридично невірною, оскільки згідно правової позиції, викладеної в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16 правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Посилався на те, що станом на момент укладення іпотечного договору ст.5 Закону України «Про іпотеку» передбачала лише три види майна, що може бути предметом іпотеки за іпотечним договором, а саме: об'єкти нерухомого майна, об'єкти незавершеного будівництва та право оренди чи користування нерухомим майном. При цьому таке поняття як «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав в Законі України «Про іпотеку» відсутні (в редакції від 13 травня 2006 року, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Зокрема, ст.5 вказаного Закону не визначала майнові права, як предмет іпотеки.

Зазначав, що суд при прийнятті оскаржуваного рішення проігнорував висновки викладені у постанові Верховного Суду України по справі №6-8цс13 від 17 квітня 2013 року.

Вказував, що оскільки майнові права на відповідну квартиру в незавершеному будівництвом жилому будинку відповідно до положень Закону України «Про іпотеку», в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин, не могли бути предметом іпотеки, позивач вважає договір іпотеки недійсним в силу статей 203, 215 ЦК України, як такий, що кладений з порушенням вимог ст.5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин).

Зазначав, що позиція суду про те, що позивач придбала майнові права на спірну квартиру на підставі договору дарування від 27 жовтня 2011 року, тобто після укладання оспорюваного договору іпотеки від 30 січня 2008 року є безпідставною, оскільки згідно п.1.2. договору дарування його предметом є квартира, а не майнові права на неї.

Посилався на те, що суд першої інстанції, посилаючись на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року по справі №2610/9499/2012, помилково ототожнює поняття «майнові права» та «майно», оскільки згідно правової позиції висловленої Верховним Судом України в постанові від 02 грудня 2015 року у справі №6-1502цс15, від 23 березня 2016 року у справі №6-289цс16, від 07 листопада 2016 року у справі №522/18363/15-ц майнові права не є майном. При цьому, жодного рішення про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 не існує.

В поданому на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відзиві відповідач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» проти доводів апеляційної скарги заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість. Вказував, що позивачем не доведено, що договір іпотеки №ДІ-251 від 30 січня 2008 року, укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» порушує її права та законні інтереси. Зазначав, що на час укладення спірного правочину право позивача жодною мірою не могло бути порушеним, оскільки вона не мала жодного відношення до кредитно-іпотечних відносин між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5 та ТОВ «Епсілон Бізнес». Крім того, в іпотеку передавалися майнові правана квартиру АДРЕСА_1, яка ще не була завершена будівництвом. Посилався на те, що ймовірність виникнення ситуації щодо порушення права власності ОСОБА_2 в майбутньому не може слугувати достатньою підставою для висновку про необхідність захисту її права шляхом визнання недійсним іпотечного договору. Вказував, що посилання суду на рішення Шевченківського районного суду від 24 липня 2014 по справі №2610/9499/2012 було зроблено для підтвердження правової позиції про безпідставність позовних вимог позивача, оскільки законність договору іпотеки вже перевірялась судом.

У порядку п.8 ч.1 Розділу XIIІ Перехідних положень ЦПК України, в редакції Закону України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити з вищевказаних підстав.

Представник відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Мироненко В.В. проти апеляційної скарги заперечував та просив рішення суду першої інстанції у справі залишити без змін.

Представник третьої особи ОСОБА_7 - ОСОБА_12 апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_5 та треті особи: ТОВ «Епсілон-Бізнес», ОСОБА_6, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Повєткіна Н.М. у судове засідання не з'явилися про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Колегія суддів вважає за можливе розглядатисправу у відсутності осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не була стороною за договором іпотеки та під час розгляду справи не підтверджено належними доказами порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

Колегія суддів погоджується з вказаний висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 30 січня 2008 року між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір іпотеки ДІ-251, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Повєткіною Н.М., реєстровий №6246.

В забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №КЕ-25 ІД від 28 січня 2008 року, іпотекодавець надав в іпотеку майнові права на отримання у власність об'єкту інвестування - квартир, будівництво яких незавершене, а саме: адреса забудови - АДРЕСА_1, а саме:

секція 2, поверх 5, кв. АДРЕСА_1, загальною площею 73,05 кв.м;

секція 2, поверх 4, кв. АДРЕСА_2, загальною площею 73,05 кв.м;

секція 2, поверх 6, кв. АДРЕСА_3, загальною площею 73,05 кв.м.

Вказаний договір ОСОБА_5 у судовому порядку недійсним не визнавався.

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 11 липня 2011 року ОСОБА_6 продала ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_1, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Басенко К.О., за реєстраційним номером № 671.

Згідно з договором дарування квартири від 27 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою В.М., за №1638 ОСОБА_7 подарувала ОСОБА_2 квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 року, позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_5, третя особа: ТОВ «ЕПСІЛОН-БІЗНЕС» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

Звернуто стягнення заборгованості на підставі договору іпотеки №ДІ-251 від 30 січня 2008 року, укладеного між ОСОБА_5 та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у рахунок погашення заборгованості ТОВ «Епсілон Бізнес» за кредитним договором №КЕ-25 ІД від 28 січня 2008 року, шляхом звернення стягнення на майнові права на отримання у власність об'єктів незавершеного будівництва, які будуть зареєстровані після завершення будівництва як окремий виділений у натурі об'єкт, а саме:

квартира АДРЕСА_2;

квартира АДРЕСА_1;

квартира АДРЕСА_3.

НаданоПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» право здійснитипродаж предмету іпотеки за договором №ДІ-251 від 30 січня 2008 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 від власного імені, з укладенням договору купівлі-продажу будь-яким способом у тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з будь-якою особою - покупцем, з отриманням витягу з Держпавного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх інших повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Стягнуто з ОСОБА_5 штраф за договором №ДІ-251 від 30 січня 2008 року в розмірі 999900 грн.

Зазначене рішення не було оскаржене та набрало законної сили.

Статтею 5 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» передбачено, що іпотека виникає відповідно до цього Закону та Закону України «Про іпотеку» щодо нерухомого майна, об'єктів незавершеного будівництва та майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, будівництво якої не завершено, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість. Іпотекодавцем за таким іпотечним договором може бути забудовник - особа, яка організовує спорудження нерухомості для власних потреб чи для передачі її у власність іншим особам, або особа, власністю якої стане ця нерухомість після завершення будівництва. Обтяження майнових прав іпотекодавця на такий предмет іпотеки підлягає реєстрації у встановленому законом порядку.

Після закінчення будівництва нерухомості іпотекодержатель реєструє у встановленому законом порядку обтяження прав власника на збудовану нерухомість, та ця нерухомість продовжує бути предметом іпотеки відповідно до умов іпотечного договору.

Зміна або розірвання іпотечного договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, іпотекодавець ОСОБА_5 набула статусу сторони в договорі пайової участі у фінансуванні будівництва житлового комплексу №7М від 01 листопада 2005 року на підставі договору уступки права вимоги №У-5-1 від 16 серпня 2007 року. Тому ОСОБА_5 могла передавати належні їй майнові права на квартиру АДРЕСА_1 в іпотеку у зв'язку з тим, що згідно умов договору пайової участі у фінансуванні будівництва житлового комплексу №7М від 01 листопада 2005 року вона мала набути право власності на незавершену будівництвом квартиру АДРЕСА_1 в майбутньому, після завершення її будівництва.

Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 6 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Вищевказаний правовий висновок Верховного Суду України викладений в постанові від 20 січня 2016 року по справі №6-2940цс15.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного договору позивач не була стороною за договором іпотеки та на час укладення спірного правочину права позивача жодною мірою не могло бути порушеними, оскільки вона не мала жодного відношення до кредитно-іпотечних відносин, які були між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», ОСОБА_5 та ТОВ «Епсілон Бізнес». Крім того, в іпотеку передавалися майнові права на квартиру АДРЕСА_1, яка ще не була завершена будівництвом.

Укладення спірного договору іпотеки жодною мірою не призвело до звуження обсягу, зменшення чи обмеження прав позивача.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не підтверджено належними доказами порушення її прав та охоронюваних законом інтересів.

Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.

Щодо доводів апелянта про те, що при прийнятті оскаржуваного рішення суд першої інстанції не взяв до уваги висновки Верховного Суду України по справі №6-8цс13 від 17 квітня 2013 року, про те, що майнові права не могли бути предметом іпотеки на час виникнення спірних відносин, колегія суддів вважає необхідним зазначити наступне.

Статтями 1, 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення іпотечного договору) іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Застава майнових прав на нерухомість, будівництво якої не завершено, регулюється правилами, визначеними цим Законом.

Предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому.

Таким чином, законодавець у Законі України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин, наділив особу правом передати в іпотеку об'єкт незавершеного будівництва, який вона набуде у власність у майбутньому.

Як вбачається з договору іпотеки ОСОБА_5, як іпотекодавець, передала належні саме їй майнові права на об'єкт незавершеного будівництва.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №522/13615/15-ц.

Правовий висновок Верховного Суду України, виражений у постанові від 30 січня 2013 року в справі №6-168цс12, (на який в подальшому посилається Верховний Суд України в постановах від 17 квітня 2013 по справі №6-8цс13, 02 грудня 2015 року по справі №6-1502цс15) стосувався того випадку, коли сторонами договору іпотеки були підрядник, який зобов'язався побудувати відповідну квартиру (іпотекодавець) та банк (іпотекодержатель).

До аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі №522/13615/15-ц.

Отже, суд першої інстанції цілком правомірно не застосував висновок Верховного Суду України по справі №6-8цс13 від 17.04.2013 року.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції, посилаючись в оскаржуваному рішенні на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 липня 2014 по справі №2610/9499/2012 помилково ототожнює поняття «майнові права» та «майно», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки в рішенні суду першої інстанції не міститься вказаний висновок.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законними і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, судова колегія приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення та залишення без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 травня 2018 року.

Головуючий:

Судді: