ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року

м.Суми

Справа №592/819/18

Номер провадження 22-ц/788/1675/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А. , Криворотенка В. І.

з участю секретаря судового засідання - Назарової О.М.,

позивача - ОСОБА_1, представників відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області - Сай С.В. та Челядіна С.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 серпня 2018 року в складі судді Корольової Г.Ю., ухваленого в м. Суми,

в с т а н о в и в:

Статтею 351 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області про скасування наказу про звільнення, про поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Вимоги позову обґрунтовано тим, що з липня 2004 року вона працювала на посаді головного спеціаліста-юриста юридичного відділу виконавчої дирекції Сумського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. 26 травня 2017 року її було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці у зв'язку з припиненням Сумського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності шляхом приєднання. У зв'язку із проведенням вказаних заходів у червні 2017 року їй було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, на що вона погодилась і з 01 серпня 2017 року вона стала працювати на новій посаді у зв'язку з переведенням.

Перебуваючи у відпустці, 26 жовтня 2017 року вона отримала попередження про зміни істотних умов праці, а саме: про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які мали вступити в дію з 01 січня 2018 року та про можливе наступне вивільнення.

На засіданні первинної організації профспілки державних установ від 19 грудня 2017 року було надано згоду на її звільнення з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

21 грудня 2017 року вона звернулась до голови кадрової комісії з проханням запропонувати їй будь-яку роботу, але того ж дня наказом відповідача від 21 грудня 2017 року її було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. З вказаним наказом вона ознайомилась під підпис 29 грудня 2017 року і того ж дня отримала трудову книжку.

Вважаючи звільнення незаконним, позивачка оскаржила його, подавши позовну заяву, в якій, посилаючись на те, що відповідач порушив порядок вивільнення працівників, а також на те, що її не було попереджено не пізніше, ніж за два місяці про наступне вивільнення, а також на неврахування її переважного права залишитись на роботі, позивачка просила суд скасувати наказ від 21 грудня 2017 року за № 397-К про її вивільнення, поновити її на роботі в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Вказане рішення суду позивач оскаржила в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В доводах апеляційної скарги зазначається, що суд першої інстанції не взяв до уваги обставини того, що відповідачем було порушено процедуру звільнення її з роботи, так як її не було попереджено належним чином про звільнення.

Також, вона послалась на незаконність переведення її на посаду головного спеціаліста у відділі обліку страхувальників та доходів влітку 2017 року, хоча на вакантну посаду головного спеціаліста в юридичному відділі, яку вона займала до переведення, було призначено ОСОБА_4, який є сином заступника начальника Фонду ОСОБА_5, що, на її думку, свідчить про факт корупції у Фонді.

Крім того, позивачка наголосила на тому, що з інформацією про зміну в організації виробництва і праці та про можливе майбутнє вивільнення вона була ознайомлена 26 жовтня 2017 року під час перебування у відпустці, а під час отримання 29 грудня 2017 року наказу про звільнення з роботи вона проставила відмітку, що не згодна з ним.

На думку позивачки, суд не взяв до уваги її доводи щодо переважного права залишитись на роботі, а двохмісячний строк попередження про майбутнє звільнення розпочався з 15 грудня 2017 року, коли на засіданні кадрової комісії вирішувалось питання про її звільнення. До того ж, позивачка вказала, що була членом первинної організації профспілки лише два місяці перед звільненням, тому висновок профспілки про надання згоди на її звільнення не є обґрунтованим, так як члени профспілки мало про неї знали. Позивачка послалась і на те, що відповідач не повідомив державну службу зайнятості про її вивільнення.

Від відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області у встановлений судом строк надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

При цьому, управління вважає, що звільнення ОСОБА_1 за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було проведено з дотриманням вимог чинного законодавства, тому підстави для її поновлення на роботі відсутні. Зокрема, позивачку було попереджено про зміни в організації виробництва і праці та про можливе наступне вивільнення 27 жовтня 2017 року, тобто, завчасно, за два місяці до звільнення. Крім того, у новому штатному розписі з 01 січня 2018 року не передбачено як посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, яку займала позивач, так і вказаного відділу, а заборона на її скорочення на підставі ст. 184 КЗпП України відсутня. Щодо доводів апеляційної скарги про переважне право позивачки на залишення на роботі, то вони, на думку відповідача, безпідставні, так як скорочувався увесь відділ, в якому позивач працювала, тому ні з ким було оцінювати її переваги, а також, як вважає відповідач, поняття про переважне право на залишення на роботі не є тотожним з переважним правом працевлаштування на нову посаду. У відзиві відповідач також зазначив, що на момент звільнення позивача в установі не було вакантних посад і що вони подали інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці до Державної служби зайнятості України ще 27 жовтня 2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача про задоволення апеляційної скарги та представників відповідача управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області Сай С.В. та Челядіна С.В. про залишення рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 працювала на посаді головного спеціаліста юридичного відділу виконавчої дирекції Сумського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 2004 року.

У зв'язку з припиненням Сумського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності шляхом приєднання їй 26 травня 2017 року було повідомлено про зміни в організації виробництва і праці (а.с. 4).

16 червня 2017 року позивачці письмово було запропоновано перейти на роботу в управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, з чим вона погодилась і з 01 серпня 2017 року стала працювати на вказаній посаді (а.с. 5).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року за № 1105-ХІV утворено Фонд соціального страхування України, реорганізувавши шляхом злиття Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України та Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

У зв'язку із зазначеним, мало бути припинено виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності шляхом приєднання до Фонду соціального страхування України. Рішення щодо припинення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, як зазначено у вказаному Законі, привести у відповідність із цим Законом протягом 30 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII.

Постановою правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року за № 47 було затверджено з 01 січня 2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатних одиниць, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - 188 штатних одиниць (а.с. 19).

На підставі постанови правління Фонду соціального страхування України від 10 жовтня 2017 року за № 50 була затверджена структура робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, яка мала бути введена в дію з 01 січня 2018 року, згідно якої до складу Управління виконавчої дирекції Фонду у Сумській області ввійшло 10 відділень, в тому числі і Сумське відділення, яке включає в себе: Сумський район, м. Лебедин, Лебединський район, Краснопільський район (а.с. 20-21).

Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 23 жовтня 2017 року за № 572 була затверджена гранична чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області та його відділень у кількості 154 штатні одиниці (а.с. 22).

31 жовтня 2017 року був затверджений штатний розпис управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області у кількості 55 штатних одиниць (а.с. 35).

27 жовтня 2017 року головному спеціалісту відділу обліку страхувальників та доходів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області ОСОБА_1 було вручено письмове попередження про зміну істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01 січня 2018 року, про зміни в організації виробництва і праці та про можливе наступне вивільнення, про що свідчить її підпис (а.с. 52).

Крім того, 27 жовтня 2017 року управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Сумській області подало до територіального органу Державної служби зайнятості у Сумській області інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці за формою № 4-ПН у кількості 57 посад (а.с. 58).

Під час засідання кадрової комісії управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області від 15 грудня 2017 року були досліджені та обговорені пропозиції начальників відділень, які на основі аналізу нових штатних розписів розглянули кваліфікаційні характеристики працівників відділень, внаслідок чого кадрова комісія склала списки працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області та його відділень, які підлягали звільненню з 29 грудня 2017 року у кількості 48 осіб, куди потрапила і позивач ОСОБА_1, і рекомендувала начальнику управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Сумській області звільнити запропонованих працівників 29 грудня 2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Вказане рішення комісії оформлено протоколом від 15 грудня 2017 року за № 4 та відповідним списком щодо працівників, які підлягали звільненню (а.с. 23-24, 25-26).

На засіданні профспілкового комітету первинної організації профспілки державних установ управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області від 19 грудня 2017 року була надана згода на звільнення ОСОБА_1, головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, що оформлено протоколом за № 8 (а.с. 27).

21 грудня 2017 року позивачка звернулась до відповідача з проханням запропонувати їй будь-яку роботу. За результатами засідання кадрової комісії управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області від 26 грудня 2017 року, оформленого протоколом за № 5, було вирішено рекомендувати начальнику управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області поставити ОСОБА_1 у кадровий резерв управління (а.с. 31-32).

Наказом в.о. начальника управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області від 21 грудня 2017 року за № 397-К звільнено ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області з 29 грудня 2017 року у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 8).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок реорганізації управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області у відповідача відбулась зміна в організації виробництва і праці, що призвело до скорочення чисельності і штату працівників. Встановивши, що роботодавець не мав можливості працевлаштувати позивачку на іншу роботу у тій же установі, а також послався на те, що під час звільнення ОСОБА_1 не було порушено вимог трудового законодавства, тому суд відмовив у задоволенні позову.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною другою статті 40 цього Кодексу передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Виходячи з вимог ч.ч. 1, 2 та 3 статті 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.

Як передбачено частиною 1 статті 42 КЗпП України, при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

У частині 1 статті 43 КЗпП України йдеться про те, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року із наступними змінами і доповненнями роз'яснив, що Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

У випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується (ч.3 ст.36 КЗпП в редакції від 19 січня 1995 року). При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за п.1 ст.40 КЗпП може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи.

Судам слід мати на увазі, що при проведенні звільнення власник або уповноважений ним орган вправі в межах однорідних професій і посад провести перестановку (перегрупування) працівників і перевести більш кваліфікованого працівника, посада якого скорочується, з його згоди на іншу посаду, звільнивши з неї з цих підстав менш кваліфікованого працівника. Якщо це право не використовувалось, суд не повинен обговорювати питання про доцільність такої перестановки (перегрупування).

В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених главою III-А КЗпП. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

З урахуванням наведених норм права та встановлених обставин справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, реорганізація установи, що призвело до скорочення чисельності і штату працівників.

Так, зі штатного розпису управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області від 31 жовтня 2017 року вбачається, що директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України був затверджений штат у кількості 55 штатних одиниць, що на 23 штатні одиниці менше у порівнянні зі штатним розписом цього управління від 15 травня 2017 року, в якому було передбачено 78 штатних одиниць (а.с. 33-34, 35).

При цьому, у новому штатному розписі від 31 жовтня 2017 року відсутній відділ обліку страхувальників та доходів, в якому працювала позивачка на посаді головного спеціаліста, у зв'язку з його ліквідацією.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що при вирішенні питання про призначення на посаду головного спеціаліста сектора документального забезпечення та організації роботи відділу документообігу, організаційної роботи та по роботі з персоналом управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області відповідачем був проведений порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації позивача ОСОБА_1 та іншого працівника ОСОБА_6, яка разом з позивачкою працювала в одному відділі, який ліквідований, за результатами якого був складений висновок про те, що враховуючи значний період роботи, пов'язаний з організаційною роботою, документообігом, відсутність зауважень по роботі, володіння комп'ютером на рівні користувача ОСОБА_6 має більшу продуктивність праці і кваліфікацію для призначення на цю посаду (а.с. 61-62).

Крім того, як письмово повідомив відповідач під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, за період з 24 жовтня 2017 року по день видачі ним даної довідки від 19 лютого 2018 року за № 318/01 в управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області вакансії відсутні (а.с. 36).

Отже, порушень трудового законодавства при звільненні позивача за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України не встановлено, зворотнього вона не довела.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач повинен був перевести позивача на посаду головного спеціаліста юридичного відділу не заслуговують на увагу колегії суддів, оскільки станом на момент її звільнення з роботи вона працювала головним спеціалістом відділу обліку страхувальників та доходів, а даних про те, що в юридичному відділі на той момент були вакантні місця позивач не довела і судом обставини про це не встановлені.

До того ж, питання переведення позивачки на посаду головного спеціаліста юридичного відділу не було предметом позовних вимог, не досліджувалось під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, відтак, не може бути предметом апеляційного перегляду.

У зв'язку із зазначеним, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про прийняття на посаду головного спеціаліста юридичного відділу управління відповідача ОСОБА_4, а не позивача, а також про незаконність переведення позивачки влітку 2017 року з посади головного спеціаліста юридичного відділу на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, як такі, що не були предметом позовних вимог та не вирішувались під час розгляду в суді першої інстанції, тому вказані доводи не можу бути предметом апеляційного перегляду.

Щодо нез'ясування судом питання про переважне право позивача залишитись на роботі, про що йдеться в доводах апеляційної скарги, то з цього приводу суд у рішенні навів переконливі мотиви, дійшовши правильного висновку про те, що позивачка таким правом не користувалась, оскільки відділ, в якому вона працювала, був ліквідований, а інший такий не був створений. Інший працівник з її колишнього відділу ОСОБА_6 була працевлаштована, так як за результатами проведеного відповідачем порівняльного аналізу та мала більшу продуктивність праці і кваліфікації для роботи у новому відділі документообігу, організаційної роботи та по роботі з персоналом.

Колегія суддів погоджується також з висновком суду першої інстанції про дотримання відповідачем двохмісячного строку попередження позивача про звільнення, ураховуючи, що матеріалами справи доведено, що про можливе наступне вивільнення її було повідомлено під підпис 27 жовтня 2017 року, а з роботи вона була звільнена 29 грудня 2017 року.

З огляду на зазначене, не заслуговують на увагу колегії суддів доводи апеляційної скарги про те, що попередження про можливе наступне вивільнення позивачка взагалі не отримувала, так як в отриманому нею попередженні під час перебування її у відпустці взагалі не йшлося про звільнення. До того ж, колегія суддів наголошує, що отримане позивачкою попередження про можливе звільнення під час перебування у відпустці ніяким чином не свідчить про порушення строку її попередження.

Крім того, помилковим є посилання в апеляційній скарзі на те, що початок перебігу строку попередження про звільнення позивачки розпочався з 15 грудня 2017 року у зв'язку з вирішенням цього питання на засіданні кадрової комісії, оскільки воно спростовується матеріалами справи.

Необґрунтованими також є і доводи апеляційної скарги про невмотивованість наданої профспілковою організацією згоди на звільнення позивачки з роботи та про неповідомлення відповідачем державної служби зайнятості щодо її вивільнення, ураховуючи, що вони є помилковими і спростовуються матеріалами справи, так як з витягу з протоколу засідання профкому від 19 грудня 2017 року вбачається, що дача згоди на звільнення позивача за п. 1 ст. 40 КЗпП України була пов'язана з тим, що не було можливості перевести її на іншу посаду та внаслідок відсутності вакантних посад.

Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують висновків суду першої інстанції про відмову в позові і не містять посилань на такі порушення, які б могли слугувати підставою для зміни чи скасування рішення суду.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає, отже, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1; 375; 381 ч.ч.1, 3; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 02 серпня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.Г. Хвостик (суддя-доповідач)

Судді: Т.А. Левченко

В.І. Криворотенко