Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Є.У. № 335/4192/17 Головуючий у 1-й інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/778/367/18 Суддя-доповідач: ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Трофимової Д.А.,

Суддів: Крилової О.В.,

ОСОБА_2

За участю секретаря: ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_7, про визнання договору дарування недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 13.06.2014 року між нею та ОСОБА_5 (її сином) був укладений договір дарування 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Позивач вважає, що договір дарування є недійсним, оскільки під час його укладання та підписання вона вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки до укладення зазначеного договору між сторонами було оговорено всі умови, а саме, що її будуть доглядати, готувати, купувати ліки та усіляко сприятиме її одужанню. При укладенні договору дарування вона припустилась помилки, що має істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обовязків сторін.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 13.06.2014 року між нею та відповідачем, який було посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за № 115.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено підстав для визнання договору дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду з наступних підстав.

Згідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 розяснив, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року у справі № 6-69цс14).

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

При вирішенні справи судам необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулася фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивач особисто оплату комунальних послуг. Зясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала на меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання (правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1124цс15).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 13.06.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 115, за умовами якого ОСОБА_4 передала безоплатно у власність свого сина, а ОСОБА_5 прийняв від своєї матері у власність як дарунок 1/2 частку квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 47,95 кв.м., житловою площею 31,2 кв.м., що складається з 2 житлових кімнат (а.с. 74-75, 76).

Позивач посилалася на те, що вона помилялася відносно правової природи укладеного в 2014 році договору, вважала, що уклала договір довічного утримання, і вважала, що є до теперішнього часу власником 1/2 частки квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Вважаючи, що нею було підписано договір довічного утримання, позивач посилається на усну домовленість зі своїм сином (відповідачем по справі).

З пояснень свідка ОСОБА_8 у суді першої інстанції, яка є дружиною відповідача, вбачається, що позивач була ініціатором укладання оспорюваного договору дарування. Також свідок пояснила, що вона була присутня разом з позивачем та відповідачем у нотаріуса ОСОБА_6 13.06.2014 року при посвідченні оспорюваного договору, позивач в присутності нотаріуса висловлювала бажання подарувати частку квартири своєму сину ОСОБА_5

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні у суді першої інстанції пояснила, що є колишньою невісткою відповідача, до посвідчення оспорюваного договору дарування вона возила позивача до компетентних органів для відновлення правовстановлюючих документів на квартиру, позивач їй розповідала, що вона поновлює документи, оскільки онук забрав оригінали документів на квартиру. Також позивач їй розповідала, що вона відновлює правовстановлюючі документи на квартиру, оскільки бажає подарувати свою частку сину.

Як підставно послався суд у рішенні, вказані покази свідка узгоджуються з матеріалами справи, зокрема у п. 1 договору дарування від 13.06.2014 року зазначено, що відчужувана 1/2 частка квартири належить дарувальнику на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер: 22195072, виданого Реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області 27.05.2014 року (замість втраченого свідоцтва про право власності № 2338, виданого 29.11.2006 року Орджонікідзевською районною адміністрацією Запорізької міської ради).

Допитані в судовому засіданні всуді першої інстанції свідки з боку позивача ОСОБА_10 та ОСОБА_11 не спростували той факт, що позивач уклала з відповідачем саме договір дарування квартири.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд підставно зазначив, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України (у редакції, що діяла на час ухвалення рішення), які б свідчили про намір або виконання протягом певного часу відповідачем обовязку по утриманню позивача.

З огляду на встановлені обставини колегія погоджується з висновком суду, що оспорюваний договір дарування відповідав внутрішній волі позивача, а похилий вік, інвалідність (яка була встановлена лише 10.11.2016 року, згідно доданого до позову акту огляду МСЄК, а.с. 8), подальше проживання у відчуженій квартирі не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України. Позивачем не доведено, що на момент укладення спірного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, позивач чітко усвідомлювала умови правочину і його правові наслідки. ОСОБА_4 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки або базуються на викладі фабули справи, або є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовувала свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Докази та обставини, на які посилається позивач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Всі викладені у апеляційній скарзі обставини проаналізовані судом у сукупності з іншими доказами по справі, висновки суду є повністю мотивованими і підстав для сумніву у їх обґрунтованості не вбачається.

На підставі наведеного колегія суддів вважає, що судом повно і всебічно з'ясовані обставини справи, висновки суду відповідають цим обставинам і набутим доказам, характер правовідносин між сторонами визначений правильно, норми матеріального і процесуального права при розгляді спору застосовані правильно, у справі ухвалено законне і обґрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 вересня 2017 рокуу цій справізалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного суду протягом тридцяти днів, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: