печерський районний суд міста києва
Справа № 757/5483/18-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді Васильєвої Н.П.,

при секретарі Кострійчук В.В.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» про визнання недійсною додаткової угоди кредитного договору, скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «Право та обов'язок» від 30 травня 2014 року.

В С Т А Н О В И В :

Позивач 28.03.2016 року звернувся до суду з позовом до Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» та просить суд визнати недійсною третейську угоду, яка викладена у Додатковій угоді від 23.12.2008 року до Кредитного договору №№В-1/0162/08/33/17 від 23.12.2008 року та скасувати рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Право та обов'язок» від 30.05.2014 року по справі №209/14, яким було стягнуто з ОСОБА_3 на користь кредитної спілки «Центр фінансових послуг» в рахунок погашення боргу за кредитним договором №В-1/0162/08/33/17 від 23.12.2008 р. суми боргу у розмірі 68576,98 грн.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржувана третейська угода у тому вигляді, в якому викладена у Додатковій угоді до Кредитного договору №В-1/0162/08/33/17 від 23.12.2008 р. суперечить як приписам ст. 12 Закону України «Про третейські суди», так і загальному змісту зазначеного закону, а також іншим законодавчим актам України, які передбачають захист прав споживача, рівність прав суб'єктів Цивільних правовідносин, а тому підлягає визнанню недійсною.

Також, зазначив, що справа, у якій було прийнято рішення третейського суду, з 12.03.2011 року не підвідомча третейському суду (п. 14 ст. 6 Закону України «Про третейські суди»), оскільки на час постановлення рішення третейським судом 30.05.2014 року Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), а відтак підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача заперечувала щодо задоволення позовних вимог, з підстав викладених у запереченнях, які 11.08.2017 надано до суду, в яких просив в задоволенні вимоги щодо скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «Право та обов'язок» від 30.05.2014 року по справі №209/14, оскільки строк на оскарження минув, а підстави для поновлення відсутні.

Що стосується вимоги заявника про визнання третейської угоди недійсною, то відповідач просив передати в даній частині позов за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 116 ЦПК України, оскільки позов пред'явлений до юридичної особи відповідно до ч. 2 ст. 109 ЦПК України(в редакції від 2004 року).

15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від 03.10.2017 р., яким ЦПК України викладеного в новій реакції.

У відповідності до п. 9 п. 1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші.

Судовим розглядом встановлено, що 23.12.2008 року між ОСОБА_3 та КС «Центр фінансових послуг» було укладено кредитний договір № №В-1/0162/08/33/17, предметом якого було надання позичальнику 6500,00 гри. на/для соціальні потреби.

Додатковою угодою до Кредитного договору №В-1/0162/08/3 3/17 від 23.12.2008 р., якою внесене третейське застереження, п.7.2 Договору викладено в новій редакції: «Всі спірні питання, пов'язані з виконанням Кредитного Договору № В-1/0162/08/33/17 від 23.12.2008 р. вирішуватимуться шляхом розгляду їх Постійно діючим третейським судом відповідно до регламенту третейського суду».

Позивач вказує, що зазначене третейське застереження у виді певного пункту договору суперечить вимогам ЗУ «Про третейські суди» та ЗУ «Про захист прав споживачів», проте з вказаними доводами суд не погоджується з наступних підстав.

Статтею 203 ЦПК України передбачено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частина перша статті 203 в редакції Закону № 2756-VI від 02.12.2010\

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

При дослідженні оспорюваного додаткового угоди встановлено, що вона відповідає вказаним вимогам, а відтак підстави для скасування відсутні.

Що стосується посилання відповідача, що позов в частині оскарження додаткової угоди не підлягає розгляду Печерським районним судом м. Києва, так як наслідок необхідно направити для розгляду до належного суду, то суд вважає, що оскільки позовні вимоги взаємопов'язані, наявні підстави для розгляду Печерським районним судом м. Києва.

Так, рішенням Третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Право та обов'язок» №209/14 від 30.05.2014р. стягнуто з позивача суми боргу в розмірі 68 576 грн. 98 коп.

Частиною 6 ст. 254 ЦПК України передбачено, що заява про скасування рішення міжнародного комерційного арбітражу не може бути подана після закінчення трьох місяців, рахуючи з дня, коли сторона, що заявляє це клопотання, отримала арбітражне рішення, а у разі подання такою стороною клопотання до міжнародного комерційного арбітражу про виправлення або роз'яснення рішення чи ухвалення додаткового рішення, - з дня винесення міжнародним комерційним арбітражем рішення з цього прохання.

Враховуючи, що рішення третейського суду від 30.05.2014 позивач отримав 25 січня 2016 року, оскільки не був присутній в судовому засіданні, а до Печерського районного суду м. Києва звернувся 28.03.2018, приходжу до висновку, що позивач звернувся в межах трьох місячного строку, тобто строк на оскарження рішення третейського суду не сплинув, а відтак доводи сторони з відповідача за вказаних обставин суд не приймає.

Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03.02.2011 року.

Прикінцевими та перехідними положеннями Закону № 2983-VI передбачено, що після набрання чинності цим Законом третейські суди припиняють розгляд справ у спорах щодо захисту справ споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки), розгляд яких було розпочато до дня набрання чинності цим Законом, про що виноситься мотивована ухвала.

У постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18.11.2015 року по цивільній справі № 6-187ц15 за позовом до публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про захист прав споживачів зазначено: «Особливості регулювання відносин між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, механізм їх захисту та основи державної політики у сфері захисту прав споживачів визначені в Законі України «Про захист прав споживачів».

Згідно з положеннями пункту 22 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника, у тому числі й у фінансовій галузі.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 03 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин за участю інших суб'єктів здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах.

А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, тому визнанню недійсним підлягає тільки пункт договору про надання споживчого кредиту, який містить третейське застереження».

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З огляду на зазначене, суд оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача ОСОБА_3 щодо скасування рішення третейського суду знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 19, 76, 81, 141, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Кредитної спілки «Центр фінансових послуг» про визнання недійсною додаткової угоди кредитного договору, скасування рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «Право та обов'язок» від 30 травня 2014 року задовольнити частково.

Скасувати рішення постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській організації «Право та обов'язок» від 30 травня 2014 року по справі номер 209/14, яким було стягнуто в рахунок погашення боргу за кредитним договором номер В-1/0162/08/33/17 від 23 грудня 2008 року суми боргу 68576,98 гривень.

В задоволенні позовних вимог про визнання недійсною додаткову угоду від 23 грудня 2008 року до Кредитного договору номер В-1/0162/08/33/17 від 23 грудня 2008 року, укладену між Кредитною спілкою «Центр фінансових послуг» та ОСОБА_3 відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом одного місяця після його проголошення в Апеляційний суд міста Києва через Печерський районний суд міста Києва, особами, що не були присутні при проголошенні рішення - в той же строк з дня отримання ними копії рішення.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набуває чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя