Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 759/5795/16-ц

провадження № 61-2294 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, на рішення Апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Музичко С. Г., від 10 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер його батько - ОСОБА_8 Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається із квартири АДРЕСА_1. Для оформлення спадщини він звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори, проте йому було відмовлено у зв'язку із тим, що пропущено шестимісячний строк для прийняття спадщини та у зв'язку із відсутністю документа, який посвідчує право власності на спадкове майно.

Посилаючись на те, що визначений законом строк ним було пропущено з причин навмисного приховування смерті батька його сестрою ОСОБА_5 та з урахуванням викладеного, ОСОБА_3 просив суд визначити додатковий строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визначено ОСОБА_3 додатковий строк достатній для подання до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, який був пропущений, з поважних причин, яка залишилась після смерті його батька ОСОБА_8, померлого 26 серпня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини з поважної причини, оскільки на час відкриття спадщини він не проживав разом з ОСОБА_8, а про його смерть дізнався із запізненням, тому згідно з положеннями частини третьої статті 1272 ЦК України вимоги ОСОБА_3 про визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є обґрунтованими.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 серпня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що причини, на які ОСОБА_3 посилався як на підставу для визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини, не пов'язані з об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для нього на вчинення таких дій. При цьому суд зазначив, що за відсутності інформації про смерть спадкодавця правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні і положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються.

14 листопада 2016 рокуОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не взято до уваги доводи та докази сторін у справі.

19 грудня 2016 року ОСОБА_5, в інтересах якої діє ОСОБА_9, подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судове рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог частини 1 статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8, який був зареєстрований та постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1

Відповідно до свідоцтва про народження, батьками ОСОБА_3 є ОСОБА_8 та ОСОБА_10

Із актового запису від 17 серпня 1994 року № 24 встановлено, що ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, змінив своє прізвище та по батькові на ОСОБА_3.

Постановою державного нотаріуса Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Фещук Н. І. від 31 березня 2016 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, після смерті

ОСОБА_8, у зв'язку із тим, що ОСОБА_3 пропустив передбачений законодавством шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини, а також у зв'язку із відсутністю документа, який посвідчує право власності на вказане майно.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини.

Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Також, пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування» встановлено, що вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд повинен дослідити поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Саме з такого розуміння зазначених норм матеріального права виходив суд апеляційної інстанції скасовуючи рішення суду першої інстанції.

Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року № 6-1215цс16, в якій були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Отже, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд, дослідивши докази у справі й надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), керуючись положеннями статей 1220, 1222, 1269, 1270, 1272 ЦК України, встановивши, що причини на які ОСОБА_3 посилається як на підставу для визначення йому додаткового строку, а саме: не проживання разом із померлим батьком та неповідомлення відповідачем про смерть спадкодавця - не можуть бути визнані поважними, оскільки відповідно до пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня

2008 року № 7 «Про судову практику у справах спадкування» поважними є причини, пов'язані із об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення таких дій, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанції щодо їх оцінки.

Відповідно до частини 1 статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 389, 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палатиКасаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_13, в інтересах якого діє ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н.О. Антоненко

В.М. Коротун

В.І. Крат

В.П. Курило