АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 754/2538/16-ц Головуючий у 1-й інстанціїсуддя: Панченко О.М.

17 травня 2018 року м. Київ

Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого - Саліхова В.В.

суддів: Семенюк Т.А., Стрижеуса А.М.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року в справі за скаргою ОСОБА_2, заінтересовані особи: Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві, Публічне акціонерне товариство Банк «Фінанси та Кредит» на бездіяльність державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із скаргою на бездіяльність державного виконавця та з урахуванням зміни вимог скарги просила визнати неправомірною бездіяльність державних виконавців Рибчинського О.В.; Савчук К.П. Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві щодо:

не об'єднання двох виконавчих проваджень №50115489 та №50115371;

не вчинення жодних виконавчих дій по примусовому виконанню рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2015;

не вирішення питання подальшого місця знаходження виконавчих листів або їх передачу суду, сторонам або іншим особам, відповідно до ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», у постановах про закінчення виконавчих проваджень №50115489 та №50115371;

не виконання у примусовому порядку рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2015.

Усунути порушення (поновити порушене право заявника), шляхом зобов'язання державних виконавців Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві вчинити наступні дії:

протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду відновити виконавчі провадження, про що винести відповідні постанови, копії яких не пізніше наступного дня надіслати до Деснянського районного суду м. Києва та сторонам;

вчинити дії по об'єднанню виконавчих проваджень №50115489 та №50115371 по виконанню двох виконавчих листів №2-1760/15р.(754/1437/15) у зведене виконавче провадження;

№ апеляційного провадження: 22-ц/796/3498/2018
виконати рішення Деснянського районного суду м. Києва, від 07.09.2015 року у примусовому порядку.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2018 у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції повністю, поновити порушені права заявниці, шляхом застосування до спірних правовідносин Конституції України, як норми прямої дії та зобов'язати державних виконавців Шевченківського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві вчинити дії по примусовому виконанню рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2015.

Посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального, порушення норм процесуального права та принципу розумності.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що державними виконавцями не вчинено жодної виконавчої дії по примусовому виконанню рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.09.2015, що порушує права заявниці на власність всупереч Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначила, що початок процедури ліквідації боржника не є підставою для закінчення виконавчого провадження. Посилається на те, що ОСОБА_2, як власник грошових коштів, у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває і не укладала із Фондом гарантування вкладів фізичних осіб жодних правочинів щодо управління або розпоряджання її майном.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Фінанси та Кредит» просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначив, що законодавець пов'язує можливість закінчення виконавчого провадження лише з фактом прийняття рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку - боржника та з моментом, коли державний виконавець довідався про існування цієї події. Законодавець не ставить закінчення виконавчого провадження у залежність від того, чи передував момент його відкриття події прийняття НБУ рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Пунктом 3 Розділу XII Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

У зв'язку з чим, справа підлягає розгляду Апеляційним судом м. Києва.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив задовольнити апеляційну скаргу.

Представник ПАТ «Фінанси та Кредит» заперечував проти апеляційної скарги та просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін, як законну та обґрунтовану.

Шевченківський РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві повідомлявся належним чином, представник в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомили.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець при прийнятті постанов про закінчення виконавчого провадження діяв відповідно до п. 3-1,ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавчі провадження було відкрито 10.02.2016 та 09.02.2016 за чинним на той момент Законом України «Про виконавче провадження». Законодавець пов'язує можливість закінчення виконавчого провадження на підставі п.3-1 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» лише з фактом прийняття рішення НБУ про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника та з моментом, коли державний виконавець довідається про існування цієї події, тобто, законодавець не ставить закінчення виконавчого провадження у залежність від того, чи передував момент його відкриття події прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Згідно із ст. 383 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення із скаргою), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 07.09.2015 рішенням Деснянського районного суду м. Києва задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» про захист прав споживача, відшкодування моральної шкоди, стягнуто з ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» на користь ОСОБА_2 пеню в розмірі 104 635,95 грн., 3% річних в розмірі 5 663.79 грн., інфляційне знецінення в сумі 105 713.20 грн., за період з 24.01.2015 по 07.09.2015. Зобов'язано ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» видати ОСОБА_2 готівкою, одноразовою операцією через касу Банку належні їй грошові кошти за договором банківського вкладу (депозиту) №300937/37893/7-14 у доларах США від 23.06.2014 у розмірі 13 050,95 доларів США, разом із невиплаченою частиною нарахованих відсотків в розмірі 606,19 доларів США. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.12.2015 рішення суду першої інстанції залишено без змін.

30.12.2015 ОСОБА_2 письмово звернулася до ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві із заявою про примусове виконання рішення суду від 07.09.2015, яку отримано 04.01.2016 (т. 1, а. с. 52-53).

На виконання вищевказаного рішення суду 09.02.2016 та 10.02.2016 державними виконавцями Відділу ДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві прийнято постанови про відкриття виконавчого провадження(т. 1, а. с. 22-23, 54). 15.02.2016 та 02.03.2016 державними виконавцями ВДВС Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві винесено постанови про закінчення виконавчого провадження на підставі ч. 5 ст. 49 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку із здійсненням процедури ліквідації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (т. 1, а. с. 24-25).

Не погоджуючись із постановами державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, ОСОБА_2 звернулася із відповідною скаргою до суду.

Відповідно до п. 3-1, ч. ч. 1, 3, 5 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника.

Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження у разі прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника виноситься державним виконавцем не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. При цьому виконавчий документ надсилається до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що державний виконавець, якому стало відомо про прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника, зобов'язаний винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що Постановою Правління Національного банку України № 898 від 17.12.2015 Національним банком України прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника - ПАТ «Банк «Фінанси та кредит».

За наведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні заяви правильними, оскільки державний виконавець, виносячи постанови про закінчення виконавчого провадження, діяв відповідно вимог законодавства.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що початок процедури ліквідації боржника не є підставою для закінчення виконавчого провадження є необґрунтованими, враховуючи вищевикладене та невірного тлумачення норм матеріального права заявником.

Згідно з п. 16 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до п. 6 ст. 2 зазначеного Закону, ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації або запровадження процедури ліквідації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Статтею 36 даного Закону врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, згідно з ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється: задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів Фонду станом на день отримання рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають наслідки, встановлені ст. 46 цього Закону. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує перелік вимог кредиторів, після чого задоволення цих вимог здійснюється в порядку черговості, встановленої ст. 52 вказаного Закону. Зокрема, вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом, погашаються у четверту чергу.

Згідно з ч. 5 ст. 46 цього Закону передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами. Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Таким чином, чинним законодавством встановлений порядок виплати коштів вкладнику, у разі запровадження процедури ліквідації Банку та призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Матеріали справи свідчать і вказані обставини не заперечував представник заявника, що ОСОБА_2 отримала гарантовану суму компенсації внаслідок ліквідації вищезгаданого Банку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про порушення прав заявниці на власність необґрунтованими, враховуючи наявність такого обмеження встановленого Законом.

Посилання на те, що ОСОБА_2, як власник грошових коштів, у будь-яких матеріально-правових відносинах з Фондом не перебуває і не укладала із Фондом гарантування вкладів фізичних осіб жодних правочинів щодо управління або розпоряджання її майном також не можуть бути підставою для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції.

Положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що з дня призначення Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб припиняються всі повноваження органів управління банку та наступають відповідні наслідки.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції, що закінчення виконавчого провадження призвело до порушення права заявниці на власність (кошти, які вона залишила в Банку) всупереч Конституції України та статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то колегія суддів вважає наступне.

Як вже зазначалося вище Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» гарантовано кожному вкладнику банку, який підлягає ліквідації, відшкодування коштів за його вкладом. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Якщо вказана сума не компенсує суму вкладу, особа за відповідною заявою реєструється в черзі кредиторів Банку та має можливість отримати ці кошти в порядку черговості задоволення вимог відповідних кредиторів.

Таким правом заявниця скористалась.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що на теперішній час немає правових підстав вважати, що встановлений порядок відшкодування вкладів з Банку, який ліквідується, не відповідає вимогам Конституції України та будь-яким чином порушує статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що Закон N 4452-УІ ставить вкладників у нерівні умови. Якщо від імені банку після введення тимчасової адміністрації діє Фонд гарантування вкладів, то він, не має права відносити такі зобов'язання в 4 чергу вкладників, де зараз знаходяться власники депозитів понад 200 тис. грн., оскільки такі виплати, на думку особи, повинні проводитися позачергово у повному обсязі і у валюті вкладу, та те, що вказаний закон не відповідає Конституції України не спростовує висновків суду першої інстанції з урахуванням того, що на теперішній час вказаний закон не визнано не конституційним.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що при прийнятті законів, які регулюють спірні правовідносини, відбулося порушення вимог ст. 22 Конституції України, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки аналіз вказаних законодавчих актів дає можливість прийти до висновку про те, що вказані правові акти якраз навпаки деталізують як порядок виконання рішення суду, так і порядок отримання відповідних компенсацій.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження в суді апеляційної інстанції, в зв'язку з чим вони не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Районним судом з достатньою повнотою з'ясовано обставини справи, зібраним доказам дано належну оцінку, правильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення ухвали суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 27 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 21.05.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: Т.А. Семенюк

А.М.Стрижеус