П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 369/2582/16-ц

Номер провадження № 22-ц/824/2571/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І.М., суддів Саліхова В.В., Шахової О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О.В.,

вивчивши апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, треті особи: Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області ДудкінаНадія Володимирівна, про витребування майна із чужого незаконного володіння, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю,

в с т а н о в и в :

У березні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, про витребування із незаконного володіння ОСОБА_2 земельної ділянки, площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, визнання за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення - обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що за договором купівлі-продажу від 17 листопада 2000 року, посвідченим державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори і зареєстрований за №3-3594, він придбав у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану на території Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, по АДРЕСА_1, призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

20 липня 2002 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 17 листопада 2000 року позивачу видано Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1. На вказаній земельній ділянці позивач планував побудувати житловий будинок для себе та своєї сім'ї, проте через брак коштів так і не зміг розпочати будівництво. З 2002 року по 2016 рік він регулярно сплачував за свою ділянку земельний податок.

12 лютого 2016 року, приїхавши на свою ділянку, позивач побачив, що вона огороджена дерев'яним парканом. Сусіди йому повідомили, що ділянку огородив новий власник, який її нещодавно придбав. 18 лютого 2016 року позивачем отримано в електронному вигляді інформацію з Державного земельного кадастру на земельну ділянку площею 0,1 га по АДРЕСА_1 кадастровим НОМЕР_1, відповідно до якої власником земельної ділянки значиться відповідач ОСОБА_2 При особистій зустрічі відповідач ОСОБА_2 повідомив, що він придбав спірну земельну ділянку у 2015 році та надав копію договору купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 07 жовтня 2015 року ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку.

Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку від 16 вересня 2008 року, виданого на ім'я ОСОБА_4, він також придбав цю земельну ділянку за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2007 року за №1896.

Позивач зазначає, що спірна земельна ділянка, яка належить йому на праві власності, знаходиться в чужому незаконному володінні (власності) відповідача. Ця земельна ділянка вибула з володіння позивача не з його волі, оскільки ніяких правочинів щодо неї він не вчиняв, нікому не надавав доручення на розпорядження нею. З 17 листопада 2000 року він, позивач, є власником спірної земельної ділянки, його право власності не припинялося, а тому ОСОБА_4 не мав право відчужувати ОСОБА_2 належну позивачу земельну ділянку.

У липні 2017 року ОСОБА_2 звернувся із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 та просив визнати недійсним державного акту про право приватної власності на землю, бланк серії НОМЕР_3 від 20 липня 2002 року, що виготовлений на ім'я ОСОБА_3.

Зустрічний позов обґрунтовував тим, що всупереч вимогам ст.ст.125, 193 та 202 ЗК України №2768-ІІІ позивач за первісним позовом ОСОБА_3 не надав доказів реєстрації його державного акту у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю із зазначенням кадастрового номера та доказів відкриття поземельної книги на дану земельну ділянку, не надав доказів відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка, не довів факту реєстрації права власності на спірну земельну ділянку державному земельному кадастрі, не підтвердив внесення відомостей до бази даних щодо реєстрації землеволодінь та наявності другого примірника державного акту на право приватної власності на землю.

Також у зустрічному позові відповідач ОСОБА_2 посилався на те, що постановою Кабінету Міністрів України від 02 квітня 2002 року №449 «Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою» була затверджена форма державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою, яка передбачала внесення до плану меж земельної ділянки кадастрового номера земельної ділянки. Згідно п.2 вказаної постанови раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян і юридичних осіб.

Посилаючись на те, що ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на землю пізніше, а саме 20 липня 2002 року, і своїм правом на заміну державного акта не скористався, відповідач ОСОБА_2 вважає виданий ОСОБА_3 державний акт недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року (том ІV а.с. 27-34) позов ОСОБА_3 задоволено, витребувано з незаконного володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,1 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер НОМЕР_1. В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 23 липня 2018 року подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу, обґрунтував, зокрема, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, не відповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Скаржник зазначає, що позивачем не надано доказів щодо наявності у нього реєстрації права власності на землю, а тому метою звернення з позовною заявою було набуття права власності на спірну земельну ділянку.

Суд першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не з'ясував і лишив поза увагою наступні обставини: позивач не довів своє право власності на спірну земельну ділянку належними доказами; позивачем не надано доказів встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) з моменту укладення договору купівлі-продажу від 17 листопада 2000 року до 2017 року; позивач не надав доказів реєстрації спірної земельної ділянки у складі державного реєстру земель; судом першої інстанції не встановлено обставини щодо добросовісності набуття відповідачем спірної земельної ділянки.

Крім того, судом не встановлено обставини вибуття спірної земельної ділянки з володіння позивача, встановлені зі слів позивача; в порушення презумпції правомірності правочину, судом першої інстанції було покладено обов'язок доведення підстав набуття ОСОБА_4 права власності на спірну земельну ділянку, при цьому оригінал Державного акту на право власності на земельну ділянку знаходиться у матеріалах нотаріальної справи. Також, спірна земельна ділянка була зареєстрована у Державному земельному кадастрі 16 вересня 2008 року під кадастровим номером НОМЕР_1, що підтверджується таблицею координат поворотних точок меж земельної ділянки, створеною за допомогою програмного середовища Державного земельного кадастру Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь ГУ Держгеокадастру у Київській області.

Позивачем не надано доказів, що спірна земельна ділянка не була передана іншій особі, яка б продала (передала) його добросовісному набувачеві. Більше того, право власності на земельну ділянку було зареєстроване відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 27 жовтня 2015 року, дата реєстрації права власності позивача необґрунтовано встановлена судом. Також, не спростовано судом першої інстанції термін, з якого позивачу стало відомо (могло стати) про порушення його права - 16 вересня 2008 року. Залишено поза увагою суду витрати, понесені відповідачем на придбання спірної земельної ділянки.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 17 серпня 2018 року відкрито апеляційне провадження за поданою апеляційною скаргою та надано строк для подачі відзиву.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року №452/2017 постановлено, зокрема, ліквідувати Апеляційний суд міста Києва та Апеляційний суд Київської області.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів від 02 жовтня 2018 року, днем початку роботи Київського апеляційного суду відповідно до повідомлення голови новоутвореного суду, опублікованого у газеті «Голос України», визначено 03 жовтня 2018 року.

На виконання вимог закону, Апеляційним судом Київської області дану справу передано до новоствореного Київського апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 09 жовтня 2018 року, справу призначено судді-доповідачу Вербовій І.М. Судді, які входять до складу колегії: Вербова І.М. - головуючий суддя, судді: Саліхов В.В., Шахова О.В.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 жовтня 2018 року справу прийнято до розгляду та призначено у судове засідання з повідомленням учасників справи на 21 листопада 2018 року о 10 год. 10 хв.

У судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - ОСОБА_9, підтримали доводи апеляційної скарги та просили суд її задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у ній. Крім того пояснили, що їм не відомо у якої особи ОСОБА_4 придбав земельну ділянку, оскільки у нотаріуса був лише державний акт про право власності на землю.

ОСОБА_3 та його представник - адвокат ОСОБА_10 заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили суд залишити подану апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Крім того, ОСОБА_3 пояснив, що він придбав спірну земельну ділянку у 2000 році, а у 2002 році ним отримано державний акт про право власності на землю.

Треті особи та/або їх представники, Софіївсько-Борщагівська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, ОСОБА_4, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіна Надія Володимирівна, до суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку з чим на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України колегія суддів вважала за можливе розглядати справу за відсутності нез'явившихся осіб.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи та заперечення учасників справи, їх представників, які з'явились у судове засідання, з'ясувавши обставини справи, дослідивши матеріали справи та надані у суді першої інстанції письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів даної справи, 17 листопада 2000 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_6 продав, а ОСОБА_3 купив земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на території села Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області по АДРЕСА_1, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Договір купівлі-продажу посвідчений державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори ОСОБА_11 та зареєстрований за №3-3594 (том І а.с.8-9).

Вказана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_4, виданого виконкомом Софіївсько-Борщагівської сільської ради 28 грудня 1999 року згідно рішення цього ж виконкому №195 від 12 жовтня 1999 року.

20 липня 2002 року на підставі Договору купівлі-продажу від 17 листопада 2000 року №3-3594 ОСОБА_3 був виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 на земельну ділянку площею 0,1000 га в АДРЕСА_1, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №2192 (том І а.с.12).

У 2005 році позивачем ОСОБА_3 було отримано План забудови садиби спірної земельної ділянки площею 0,1 га, в якому зазначається що забудова садиби дозволяється на підставі рішення Софіївсько-Борщагівської сільської ради за №148/4 від 13.09.2005 року. Однак будівництво житлового будинку не було розпочате (том І а.с.18).

Як вказано ОСОБА_3, 12 лютого 2016 року він, прибувши на спірну земельну ділянку виявив, що ділянка огороджена дерев'яним парканом, у зв'язку з чим він викликав поліцію.

Так, згідно Висновку оперуповноваженого Києво-Святошинського відділу національної поліції в Київській області ОСОБА_12 від 20 лютого 2016 року за матеріалами перевірки письмової заяви ОСОБА_3 (том І а.с.143), встановлено, що 12 лютого 2016 року до Києво-Святошинського відділу нацполіції в Київській області надійшла письмова заява від гр. ОСОБА_3 про те, що на його земельній ділянці він виявив дерев'яний паркан. Опитаний з даного приводу ОСОБА_3 повідомив, що 12 лютого 2016 року він приїхав до своєї земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 та побачив там дерев'яний паркан, який він не встановлював, після чого звернувся до поліції. Опитаний з даного приводу ОСОБА_2 в свою чергу повідомив, що 12 лютого 2016 року йому зателефонувала сусідка та повідомила, що на його земельній ділянці знаходяться невідомі люди. Приїхавши на місце ОСОБА_2 побачив невідомих людей, які йому повідомили, що вони являються власниками вищевказаної земельної ділянки та показали свої документи. На це ОСОБА_2 повідомив, що земельну ділянку він придбав у 2015 році та надав копію договору купівлі-продажу.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 27 жовтня 2015 року за Договором купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_2 купив земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровим НОМЕР_1. Договір посвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. за реєстровим №2007 (том І а.с.77-78).

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27 жовтня 2015 року право власності на земельну ділянку за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, АДРЕСА_1, кадастровий номер НОМЕР_1, зареєстроване за ОСОБА_2 на підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дудкіної Надії Володимирівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний №25606281 від 27 жовтня 2015 року (том І а.с.80).

Задовольняючи позов ОСОБА_3 та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка , яка перебувала у власності ОСОБА_3, вибула з його володіння не з його волі, оскільки дане нерухоме майно ним не відчужувалось, не передавалось, земельна ділянка не вилучалась, право власності ОСОБА_3 на неї не припинялось; ОСОБА_2 у свою чергу надав лише докази придбання спірної земельної ділянки у ОСОБА_4, разом з тим, не обґрунтував правових підстав набуття ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно, належне ОСОБА_3 Таким чином, правової підстави набуття ОСОБА_13 права власності на спірну земельні ділянку в ході розгляду справи не встановлено, доказів не надано.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Задовольняючи первісний позов ОСОБА_3, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позивач є власником спірної земельної ділянки на підставі норм закону, які були чинними на момент виникнення права.

Так, згідно ст.6 ЗК України редакції 1990 року із змінами і доповненнями станом на 2000 рік, громадяни набувають право власності на земельні ділянки зокрема у разі одержання їх у спадщину; одержання частки землі у спільному майні подружжя; купівлі-продажу, дарування та обміну.

З наведеного випливає, що ОСОБА_3 набув право власності на спірну земельну ділянку на підставі Договору купівлі-продажу від 17 листопада 2000 року №3-3594, за яким він купив її у ОСОБА_6

Крім того, в контексті норми ст.125 ЗК України редакції 2002 року, відповідно до якої право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами, право власності ОСОБА_3 на спірну земельну ділянку посвідчується виданим йому Державним актом на право приватної власності на землю від 20 липня 2002 року.

Таким чином, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що ОСОБА_3 не є власником спірної земельної ділянки, оскільки його право не зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а сама земельна ділянка не має кадастрового номера, не відповідають дійсним обставинам справи та спростовуються наведеним нижче.

Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Частиною другою Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 рокупередбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.

Відповідно до ст.107 ЗК України, основою для відновлення меж є дані земельно-кадастрової документації.

В ході розгляду справи встановлено, що Державним підприємством «Київський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» у 2017 році розроблена Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що перебуває у власності гр. ОСОБА_3 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_1 в межах Софіївсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (том ІІІ а.с.214-249).

Так, рішенням державного кадастрового реєстратора Відділу у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області №РВ-017 від 05 липня 2017 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_3 разом з доданими до неї документами про реєстрацію земельної ділянки у зв'язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, в саме: XSD Схема Наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою НОМЕР_1. Площа співпадає на 100% (Повне співпадання) (том ІІІ а.с.212).

Відповідно до Висновку експерта №41/18 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 13 квітня 2018 року, межі земельної ділянки ОСОБА_3, визначені Технічною документацією із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), складеною ДП «Київський інститут землеустрою» у 2017 році, та межі земельної ділянки ОСОБА_2, визначені таблицею координат поворотних точок меж земельної ділянки, створеною за допомогою програмного середовища Державного земельного кадастру Міськрайонним управлінням у Києво-Святошинському районі та м. Ірпінь Головного управління Держгеокадастру у Київській області, повністю перетинаються між собою. Земельна ділянка ОСОБА_2 повністю, площею 0,1000 га, накладається на земельну ділянку ОСОБА_3 (том ІІІ а.с.186-195).

Виходячи зі змісту ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що спірна земельна ділянка вибула з володіння ОСОБА_3 не з його волі, оскільки це майно не було ним відчужене або іншим чином передане у володіння іншої особи, спірна земельна ділянка у позивача не вилучалась, право власності на неї не припинялось. В той же час, відповідач ОСОБА_2 надав лише докази придбання спірної земельної ділянки у ОСОБА_4, однак не обґрунтував правових підстав набуття останнім права власності на майно позивача ОСОБА_3

На запит суду першої інстанції, приватним нотаріусом Дудкіною Н.В. були надані копії документів, на підставі яких був посвідчений Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 жовтня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 В цих матеріалах міститься копія Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_5, виданий ОСОБА_4 16 вересня 2008 року (том ІІ а.с. 92), проте копія Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2007 року №1896, на підставі якого був виданий вищевказаний Державний акт, в матеріалах нотаріальної справи відсутня.

Відповідно до листа Головного територіального управління юстиції у Київській області від 12 жовтня 2017 року №18599-4-5/4 договір купівлі-продажу земельної ділянки від 29 листопада 2007 року за реєстровим №1896, згідно якого ОСОБА_4 придбав спірну земельну ділянку площею, приватними та державними нотаріусами Київської області не посвідчувався.

Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 21 серпня 2015 року, земельна ділянка кадастровим НОМЕР_1, площею 0,1 га по АДРЕСА_1 зареєстрована в ДЗК на підставі Проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, розробленого ДП «Головний інститут землеустрою» 19 серпня 2015 року.

Разом з тим, в листі Державного підприємства «Головний науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 05 грудня 2017 року (том ІІ а.с.142) зазначається про те, що згідно книги реєстрації договорів за період з 2014 року по 2017 рік підприємством не укладався договір з ОСОБА_4 на розробку проектної документації.

Відповідно до листа Державного підприємства «Головний науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 06 листопада 2017 року №01-13/670 (том ІІІ а.с.121) підприємством здійснено перевірку наявності документів, матеріалів або іншої інформації, необхідних для здійснення державного нагляду (контролю) за використанням та охороною земель за прізвищами ОСОБА_4 та ОСОБА_2, кадастровим номером НОМЕР_1. За результатами перевірки в бухгалтерських документах та технічному архіві підприємства ці матеріали відсутні.

Таким чином, з наведеного вище вбачається, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про, що правової підстави набуття права власності ОСОБА_4 на спірну земельну ділянку за результатами розгляду справи не встановлено, доказів наявності таких підстав стороною відповідача суду не подано.

В пункті 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року №5 міститься роз'яснення про те, що відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про те, що первісний позов не підлягає задоволенню, оскільки позивач не надав доказів реєстрації його державного акту у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю із зазначенням кадастрового номера, доказів відкриття поземельної книги, доказів відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), не підтвердив внесення відомостей до бази даних щодо реєстрації землеволодінь, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів, оскільки відсутність таких доказів не спростовує наявності у позивача ОСОБА_3 права власності на спірну земельну ділянку, що посвідчене правовстановлюючим документом та підтверджується угодою про придбання земельної ділянки у власність.

Крім того, суд першої інстанції вірно відмовив ОСОБА_2 в задоволенні його зустрічного позову, оскільки останнім не обґрунтовано, в чому полягало порушення його прав або інтересів на момент видачі ОСОБА_3 Державного акту на земельну ділянку від 20 липня 2002 року.

Щодо доводів скаржника в частині того, що позивачу ОСОБА_3 був виданий Державний акт на земельну ділянку старого зразка без кадастрового номера, тобто за формою та в порядку, що були передбачені до набрання чинності Земельним Кодексом України редакції 2002 року, не є підставою для визнання цього державного акту недійсним, оскільки на день його видачі була чинною Постанова Верховної Ради України «Про форми державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею» від 13 березня 1992 року N 2201-XII, якою були затверджені форми державних актів на право колективної власності на землю, на право приватної власності на землю, на право постійного користування землею. Ця Постанова Верховної Ради України була прийнята на виконання ч.3 ст.23 ЗК України редакції 1990 року про те, що форми державних актів затверджуються Верховною Радою України і втратила чинність згідно Закону України від 11 грудня 2003 року N1377-IV.

Крім того, в Постанові Верховної Ради України «Про стан дотримання законодавства України щодо видачі державних актів на право власності на землю, сертифікатів на право на земельну частку (пай) та їх обігу; про дотримання законодавства України щодо виділення в натурі (на місцевості), використання та обігу земельних ділянок сільськогосподарського призначення» від 22 травня 2003 року N882-IV рекомендовано Кабінету Міністрів України забезпечити видачу громадянам та юридичним особам, які отримують земельні ділянки у власність, державних актів на право власності на земельну ділянку, форму яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року N 449 «Про затвердження форм державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою». На виконання вказаної постанови Держкомземом України прийнято наказ №140 від 28 травня 2003 року «Про використання бланків державних актів», яким передбачено припинення використання бланків старого зразка до 1 липня 2003 року.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що видача нових форм державних актів почалася у 2003 році, в той час як ОСОБА_3 отримав оспорюваний Державний акт на право приватної власності на землю у липні 2002 року.

Більше того, суд першої інстанції вірно зауважив, що здійснюючи видачу державних актів органи державної влади та місцевого самоврядування діяли як суб'єкти владних повноважень і повинні були дотримуватись діючих законів та підзаконних актів. Вони мали виняткові повноваження щодо видачі державного акту, не погоджуючи свої дії і рішення з особою на користь якої видається державний акт. ОСОБА_3 не мав і не міг мати можливості вплинути на правильність оформлення державного акту.

Також, судом вірно встановлено, що позивач ОСОБА_3 звернувся в суд в межах трьохрічного строку, встановленого ст.257 ЦК України для захисту цивільного права або інтересу, враховуючи, що копію договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2015 року, за яким ОСОБА_2 придбав спірну земельну ділянку у власність, він надав позивачу ОСОБА_3 12 лютого 2016 року, що підтверджується Висновком оперуповноваженого Києво-Святошинського відділу національної поліції в Київській області ОСОБА_12 від 20 лютого 2016 року за відповідними матеріалами перевірки (том І а.с.143). Доказів того, що позивач міг дізнатися про порушення своїх прав в період до осені 2015 року сторона відповідача суду не надала.

Інші доводи скаржника є також необґрунтованими та такими, що не впливають на законність та обґрунтованість висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За наведених вище обставин, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм процесуального права та вірним застосування норм матеріального права, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року - без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 червня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: В.В. Саліхов

О.В.Шахова