Справа № 442/3395/17 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/7150/17 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 травня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року, ухваленого судом у складі судді Гарасимків Л.І., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за ? частину вартості автомобіля,-

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2017 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 та просила ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь компенсацію ? частини вартості автомобіля марки «Hyundai Santa FE», д.н.з. НОМЕР_1. В обґрунтування позову посилалась на те, що автомобіль є спільною сумісною власністю, однак вона не має доступу до нього.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2, який зареєстрований та проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_4, яка зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 компенсацію за 1/2 частку у праві спільної часткової власності автомобіля марки «Hyundai Santa FE», д.н.з. НОМЕР_1, 2014 року випуску, в розмірі 316870 грн. Припинено право власності ОСОБА_4 на 1/2 частку автомобіля марки «Hyundai Santa FE», д.н.з. НОМЕР_1, 2014 року випуску. Стягнуто з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 4288,48 грн.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

В апеляційній скарзі стверджує, що з рішенням суду першої інстанції не погоджується. Зазначає, що його не було належним чином повідомлено про розгляд справи, оскільки повістки про виклик в суд він не отримував. Посилається на те, що у суду були відсутні підстави для стягнення компенсації за ? частину вартості автомобіля, оскільки ним в суді апеляційної інстанції оспорюється виникнення у позивача права спільної часткової власності на автомобіль. Звертає увагу на те, що ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції не з'ясував чи має відповідач кошти для компенсації та чи не ставитиме така компенсація відповідача у скрутне матеріальне становище. Стверджує, що ОСОБА_4 не провела реєстрації права власності на ? частку спірного автомобіля, а тому вважає, що припинення права власності на зазначену частину автомобіля за ОСОБА_4 є незаконним та передчасним. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання вимог апеляційної скарги, які аналогічні її доводам, пояснення ОСОБА_4 про заперечення вимог апеляційної скарги та посилання на те, що іншого способу захисту її прав немає, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що автомобіль марки «Hyundai Santa FE», д.н.з. НОМЕР_1, 2014 року випуску є об»єктом спільної часткової власності, і за рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 03.03.2015 року позивачці та відповідачу по справі виділено по ? частині. (а.с.6-7)

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що права позивачки підлягають захисту на підставі ст.364 ЦК України, оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо користування та розпорядження автомобілем, відповідач одноосібно ним користується, а позивачка не має доступу до майна.

Однак з такими висновками погодитись не можна.

Так, згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України, №6-240цс16 від 05.07.2017 року відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). За положенням частин першої та другої статті 364 ЦК України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. За змістом статті 364 ЦК України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права. Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо. Разом з тим положення статті 365 ЦК України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача - співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 ЦК України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі. Разом з тим норми статті 365 ЦК України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 СК України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки.

Однак, встановивши, що дійсно є неможливим виділ частки майна в натурі, суд в порушення зазначених положень законодавства не встановив, чи спроможний інший співвласник виплатити позивачці компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для нього надмірний тягар.

А відтак, колегією суддів визнається підставним посилання в апеляційній скарзі на вказані обставини.

Крім того, поза увагою суду залишилось і те, що на час розгляду справи в червні 2017 року спірний автомобіль відчужений відповідачем по справі ОСОБА_6 (а.с.109), і, що позивачка вимог про стягнення вартості ? належної частки з цих підстав не вимог не заявляла.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити та скасувати рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Оскільки апеляційна скарга підлягає задоволенню, слід провести розподіл судових витрат, та стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 4717 грн. 33 коп. судового збору.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 жовтня 2017 року скасувати. Ухвалити нове рішення. Відмовити ОСОБА_4 в задоволенні позову до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації за ? частину вартості автомобіля. Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 4717 (чотири тисячі сімсот сімнадцять) грн. 33 (тридцять три) коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 01.06.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.