Номер провадження: 22-ц/785/2249/18
Номер справи місцевого суду: 508/1303/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Ващенко Л. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого Ващенко Л.Г.

суддів Вадовської Л.М., Сєвєрової Є.С.

з участю секретаря Тьосової Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 11 травня 2017 року (суддя Горобець В.Л.) у цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 Приватбанк до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ІІ. ОПИСОВА ЧАСТИНА

(короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції)

05.08.2016 року публічне акціонерне товариство ОСОБА_2 Приватбанк (далі-Банк) звернулось із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 22.10.2010 року у розмірі 48 899,46 гривень, з яких: 5 550,06 гривень заборгованість по кредиту; 37 390,57 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом; 3 154,09 гривень пеня і комісія; 500 гривень штрафу (фіксована частина); 2 304,74 гривень штрафу (процентна складова).

Позов обґрунтовано тим, що між Банком і відповідачем 22.10.2010 року укладено договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Станом на 30.06.2016 року має місце заборгованість з повернення кредиту, процентів та сплати комісії за договором від 22.10.2010 року і за розрахунками Банка загальний розмір заборгованості відповідача становить 48 899,46 гривень.

Посилаючись на те, що між сторонами існує зобовязання, відповідач порушив умови зобовязання, допустивши заборгованість, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 11.05.2017 року у позові відмовлено.

(короткий зміст вимог апеляційної скарги)

В апеляційній скарзі представник Банку просить рішення суду від 11.05.2017 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на незаконність рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

(узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу)

Апеляційна скарга представника Банка зазначає: між Банком і відповідачем 22.10.2010 року укладено кредитний договір за умовами якого відповідач отримав у кредит 5 600 гривень зі сплатою 36% річнихна суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; станом на 30.06.2016 року відповідач допустив заборгованість у розмірі 48 899,46 гривень; суд першої інстанції, відмовляючи у позові дійшов неправильного висновку про пропуск Банком строку позовної давності, оскільки строком погашення кредиту у повному обсязі є останній день місяця, вказаний на платіжній картці, а проценти по кредиту мають погашатись щомісяця за попередній місяць; кошти за кредитним договором відповідач не повернув, тому правовідносини є дійсними і ОСОБА_2 має право на отримання процентів та пені у межах строку позовної давності, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 02.12.2015 року у справі №6-249цс15.

(узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи)

Відповідач у запереченнях на апеляційну скаргу зазначив: суд постановив законне і обґрунтоване рішення; скарга не відповідає дійсним обставинам і не підлягає задоволенню; останній платіж було здійснено 27.05.2017 року, а до суду ОСОБА_2 звернувся 05.08.2016 року, через 3 роки 2 місяці та 8 днів; правовий висновок Верховного Суду України від 02.12.2015 року стосується відносин за договором, за умовами якого кредит підлягав поверненню до 28.06.2016 року і не стосується даного спору; ОСОБА_2 не ознайомив його з Умовами та правилами надання банківських послуг (далі-Умови) стосовно того, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, а тому Умови носять односторонній характер, є нікчемними і не повинні братись до уваги; строк договору закінчився 22.10.2010 року; 13.01.2011 року почався перебіг строку позовної давності щодо вимог Банка; сторони не домовлялись про збільшення строку позовної давності, тому Умови у цій частині є нікчемними, крім того, відповідно до ст. 11 ч.13 п. 7 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув; строк позовної давності сплив як до основної вимоги, так і до додаткової вимоги; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

ІІІ. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

(встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини)

Судом першої інстанції встановлені і сторонами неоспорені такі обставини.

Між Банком і відповідачем 22.10.2010 року укладено договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 5 600 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с.7,8,78-80)

Станом на 30.06.2016 року має місце заборгованість з повернення кредиту, процентів та сплати комісії за договором від 22.10.2010 року і за розрахунками Банка загальний розмір заборгованості відповідача становить 48 899,46 гривень, у звязку з чим ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом за захистом порушеного права (а.с.2-41).

20.04.2017 року відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності, в якій також зазначив, що: він частково не погоджується із розрахунком заборгованості; останній платіж він особисто здійснив 27.05.2013 року на суму 880 гривень, а у подальшому ОСОБА_2 самостійно проводив оплату заборгованості шляхом списання; оскільки погашення чергового платежу мало місце 27.05.2013 року, а із позовом ОСОБА_2 звернувся 05.08.2016 року, ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності (а.с.91,92).

Судом апеляційної інстанції встановлені такі обставини.

26.10.2017 року представник Банка надала суду апеляційної інстанції: копію реєстру та накладну курєра про подачу позову до суду через пошту 31.07.2016 року; розрахунок заборгованості в межах строку позовної давності по кожному щомісячному платежу; довідку про строк дії платіжної картки; витяг по рахунку відповідача, який підтверджує розмір отриманого кредиту, відображає операції щодо способу його отримання, а також містить відомості щодо погашення кредитної заборгованості (а.с.179-189).

Надані Банком до суду апеляційної інстанції додаткові докази, 02.11.2017 року суд апеляційної інстанції надіслав відповідачу для відома (а.с.192,200,201).

25.01.2018 року відповідач надав до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу, які за змістом ідентичні його запереченням від 05.07.2017 року і не містять нових обґрунтувань, зокрема з врахуванням наданих Банком 26.10.2017 року додаткових доказів (а.с.167-169,212-214).

Згідно довідки Банка, строк дії кредитної картки № 132057 (картка універсальна), яку відповідач отримав після підписання 22.10.2010 року договору до 09/2014 року (а.с.189).

За розрахунками Банка, заборгованість за кредитним договором б/н від 22.10.2010 року за період з 01.08.2013 року по 31.07.2016 року (в межах строку позовної давності) становить 45 741,71 гривень, з яких: 5 069,95 гривень заборгованість за кредитом; 36 969,77 гривень заборгованість за процентами, 100 гривень комісія; 1 000 гривень пеня, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 2 101,99 гривень штрафу (процентна складова), а.с.180,181.

Відповідач, всупереч ст. ст. 77-81 ЦПК України, розрахунки Банка за період з 01.08.2013 року по 31.07.2016 року, належним чином не спростував

Між сторонами виникли правовідносини із зобовязання, які регулюються нормами ЦК України.

(доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції)

Суд першої інстанції, відмовляючи у позові виходив з того, що ОСОБА_2 пропустив строк позовної давності.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції зважаючи на наступне.

За змістом ст. ст. 256 ч.1, 257 ч.1 ЦК України, п озовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.

267 ч.ч.2-4 ЦК України).

Судом першої інстанції встановлено, що останній платіж відповідач здійснив 27.05.2013 року.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що строк дії кредитної картки № 132057 (картка універсальна), яку відповідач отримав після підписання 22.10.2010 року договору до 09/2014 року(а.с. 189).

Таким чином, право вимоги у Банка виникло з 27.06.2013 року.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-14цс14 від 19.03.2014 року).

Зобовязання, у розумінні ст. 599 ЦК України, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Так, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ст. 1046, 1048 ЦК України).

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Звернення Банка до суду з вимогою про повернення всіх сум за договором позики у звязку з порушенням умов договору є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобовязань.

Відповідач, який отримав грошові кошти у кредит, своєчасно кредитні кошти не повернув, останній платіж відповідач здійснив у травні 2013 року, тому право вимоги у Банка виникло у червні 2013 рокую Разом з тим, строк дії кредитної картки встановлений до вересня 2014 року, а із позовом в суд за захистом порушеного права ОСОБА_2 звернувся в липні 2016 року.

За таких обставин вимоги Банка про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 22.10.2010 року підлягають задоволенню частково, а саме: за період з 01.08.2013 року по 31.07.2016 року (у межах строку позовної давності), відповідно до розрахунків Банка у розмірі 45 741,71 гривень, з яких - 5 069,95 гривень заборгованість за кредитом; 36 969,77 гривень заборгованість за процентами, 100 гривень комісія; 1 000 гривень пеня, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 2 101,99 гривень штрафу (процентна складова).

(мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу)

Доводи та аргументи Банка в апеляційній скарзі стосовно необґрунтованості застосування строку позовної давності в період з серпня 2013 року по липень 2016 року прийняті колегією суддів до уваги.

Доводи відповідача у запереченнях на скаргу, зокрема про те, що: ОСОБА_2 не ознайомив його з Умовами про те, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, а тому Умови носять односторонній характер і є нікчемними; строк договору закінчився 22.10.2010 року; 13.01.2011 року почався перебіг строку позовної давності щодо вимог Банка; сторони не домовлялись про збільшення строку позовної давності, тому Умови у цій частині є нікчемними, і кредитодавцю забороняється вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув; строк позовної давності сплив як до основної вимоги, так і до додаткової вимоги; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, - не заслуговують на увагу з таких підстав.

Відповідач визнав, що останній платіж він особисто здійснив 27.05.2013 року.

Термін дії кредитної картки № 132057 встановлений до вересня 2014 року а.с.189).

Інформація щодо строку дії картки також міститься на самій кредитній картці.

Зазначені обставини, відповідач, всупереч ст. ст. 77-81 ЦПК України, належним чином не спростував.

Банк звернувся в суд за захистом порушеного права у липні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності, оскільки строк дії картки до вересня 2014 року, а 3 річний строк позовної давності за цією карткою сплив би у вересні 2017 року.

Тому порушене право Банка на отримання заборгованості за кредитним договором підлягає захисту апеляційним судом в межах строку позовної давності.

Зважаючи на викладене, ствердження відповідача про пропуск Банком строку позовної давності, зокрема в період з червня 2013 року по липень 2016 року не відповідають дійсним обставинам справи і не ґрунтуються на нормах матеріального права.

(чи були і ким порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулася до суду)

Беручи до уваги, що відповідач належним чином не виконав прийняті на себе зобовязання з повернення кредиту, відсотків, комісії і неустойки, порушене право Банка підлягає захисту судом апеляційної інстанції шляхом стягнення заборгованості за кредитним договором в межах строку позовної давності.

(висновки суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги)

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне зясування обставин справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню (ст. 376 ч.1 п.п. 3,4,

ч.2 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про відмову у позові у повному обсязі з підстав пропуску строку позовної давності, суд неповно зясував обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи і вимогам закону, суд порушив норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення з підстав, викладених у мотивувальній частині постанови.

СУДОВІ ВИТРАТИ

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ст. ст. 133 ч.1, 141 ч.1 ЦПК України).

Банк сплатив судові витрати у вигляді судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 378 гривень і за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 1 515,80 гривень, які документально підтверджені (а.с.2,149). Судові витрати Банка підлягають стягненню з відповідача на користь Банка і є пропорційними розміру задоволених позовних вимог.

ІV. РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.3,4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 11 травня 2017 року скасувати.

Позов публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІІІН № НОМЕР_1 на користь публічного акціонерного товариства ОСОБА_2 «Приватбанк» () заборгованість за кредитним договором б/н від

22.10.2010 року за період з 01.08.2013 року по 31.07.2016 року у розмірі 45 741,71 гривень,

з яких: 5 069,95 гривень заборгованість за кредитом; 36 969,77 гривень заборгованість за процентами, 100 гривень комісія; 1 000 гривень пеня, 500 гривень штрафу (фіксована частина) і 2 101,99 гривень штрафу (процентна складова), а також судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 1 378 гривень за розгляд справи у суді першої інстанції і 1 515,80 гривень за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на постанову суду апеляційної інстанції може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови суду апеляційної інстанції складено 05.05.2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області Л.Г. Ващенко

ОСОБА_4

ОСОБА_5