ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/813/18 Справа № 211/323/18 Суддя у 1-й інстанції - Ніколенко Д. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Справа № 211/323/18-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

секретар судового засідання - Чубіна А.В.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року, яке ухвалене суддею Ніколенко Д.М. о 13 годині 08 хвилин в місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 31 серпня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про поновлення на роботі.

В обґрунтування позову зазначила, що 28 липня 2017 року наказом відповідача її було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області.

27 жовтня 2017 року позивачу було вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення.

29 грудня 2017 року на підставі наказу відповідача № 595-к від 21.12.2017 року позивача було звільнено з посади у зв'язку з скороченням штату та чисельності працівників Криворізького відділення Управління на підставі п. 1 статті 40 КЗпП України.

Позивач вважає винесення такого наказу грубим порушенням норм КЗпП, оскільки, з моменту отримання нею попередження про звільнення та до моменту розірвання трудового договору, відповідачем не виконано обов'язку щодо її працевлаштування. Крім того, відповідно до штатного розписку, станом на день її звільнення 29 грудня 2017 року, посада, яку вона обіймала - головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів, скорочена не була, тобто така підстава для її звільнення не існувала.

З 29 грудня 2017 року та по день звернення до суду з даним позовом позивач не працює і її вимушений прогул складає 28 робочих днів, тому враховуючи середньоденну заробітну плату в розмірі 792,87 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 22 200,35 грн. Крім того, незаконним звільненням їй було завдано моральну шкоду, яка полягала у втраті душевного спокою, виникненні дискомфорту у відносинах з близькими, зміненому розпорядку життя та додаткових зусиль для організації свого життя.

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати незаконним наказ Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області № 595-к від 21.12.2017 року про її звільнення з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, поновити її на роботі на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області з 30 грудня 2017 року, стягнути з Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22200, 35 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., та допустити негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та середнього заробітку на один місяць.

Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним наказ Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області № 595-к від 21.12.2017 року про звільнення ОСОБА_1 з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за 28 робочих дня в розмірі 14 439 грн. 04 коп. грн. без утримання податку на доходи фізичних осіб і інших обов'язкових платежів.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1000 гривень 00 коп.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 704 гривні 80 копійок та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7446 гривень 00 коп.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір в розмірі 704 гривні 80 копійок.

Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за місяць.

В апеляційній скарзі відповідач Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема, відповідач вважає, що відсутні правові підстави для поновлення позивача на посаді, оскільки було проведено реорганізацію та з 01.01.2018 року в структурі відділення відділ обліку страхувальників та доходів не передбачений та його було ліквідовано. Відповідач вважає необґрунтованим та помилковим висновок суду щодо наявності у ОСОБА_1 переважного права на залишення на роботі, оскільки жоден із працівників відповідача не залишився працювати на аналогічній із позивачем посаді, а порівняння судом кваліфікації позивача з ОСОБА_3 є недоречним, адже вони працювали на різних посадах. До того ж відповідач наголошує й на тому, що ним не було допущено порушень ст. 49-2 КЗпП України, а вакантні посади позивачу не могли запропонувати у зв'язку з їх відсутністю. Переведення ж 10 працівників на вакантні посади у новостворений відділ матеріального забезпечення є правом роботодавця і суди не повинні вдаватися до оцінки проведення такої перестановки. Відповідач вважає, що переважне право на залишення на роботі враховується виключно у випадку проведення звільнення працівників і не стосується випадку переведення працівників за їх згодою в межах одного підприємства.

Також, відповідач вважає недоведеними позовні вимоги щодо завдання моральної шкоди та вважає, що були відсутні підстави для покладення на нього обов'язку з відшкодування позивачу понесених судових витрат, оскільки такі позовні вимоги не заявлялися.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, позивач ОСОБА_1 зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - Овсяннікова І.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні, позивача ОСОБА_1 та її представника адвоката ОСОБА_5, які, кожна окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, наказом №335-к від 28 липня 2017 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення за переведенням з відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 6-8).

Постановою правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», у відповідності до вимог статті 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», затверджено з 01.01.2018 року граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5192 штатні одиниці, у тому числі граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду 188 штатних одиниць (а.с. 9).

Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України №558 від 23.10.2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Дніпропетровській області», відповідно до постанови правління Фонду соціального страхування України №47 від 12.09.2017 року, затверджено граничну чисельність працівників управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та його відділень у кількості 430 штатних одиниць та зобов'язано начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області провести до 01.11.2017 року передбачені чинним законодавством заходи щодо попередження працівників Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області та його відділень про зміни в організації виробництва і праці та про зміну істотних умов праці (а.с. 31).

На виконання постанови правління Фонду соціального страхування України №50 від 10.10.2017 року та наказу виконавчої дирекції Фонду за №579 від 23.10.2017 року, 31 жовтня 2017 року було затверджено організаційну структуру штатний розпис Криворізького відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровські області з 01.01.2018 року, згідно якого штатна чисельність посад відділення склала 75 одиниць, відділ обліку страхувальників та доходів ліквідовано, а створено відділ матеріального забезпечення з чисельністю 10 працівників (а.с. 32-33)

27.10.2017 року головному спеціалісту відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області ОСОБА_1 було вручено письмове попередження №09-16-3024 від 27.10.2017 року, яким, керуючись постановами правління Фонду №47 від 12.09.2017 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10.10.2017 р. №50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10.10.2017 р. №51 «Про затвердження схем посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів», від 10.10.2017 р. №52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», попереджено про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, зокрема про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади, які вступають в дію з 01.01.2018 року та про можливе майбутнє звільнення, про що мається її власноруч поставлений підпис з зазначенням дати 27.10.2017 року (а.с. 5).

Наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області №595-к від 21.12.2017 року ОСОБА_1 29.12.2017 року звільнено з посади головного спеціаліста відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області у зв'язку зі скороченням штату та чисельності працівників (п.1 ст.40 КЗпП України) (а.с. 4).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, при звільнені позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 6, 7 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст. 5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст. 4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, повязаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 Постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи, що у справах про поновлення на роботі обов'язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, а відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, не подано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано поновив позивачку на роботі, як таку, що звільнена з порушенням встановленої КЗпП України процедури.

Колегією суддів не приймається до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на час звільнення ОСОБА_1 в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області були відсутні вакантні посади, які можна було б запропонувати позивачеві, як такі, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, наказами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 28 грудня 2017 року було вирішено питання про переведення двох працівників на інші посади в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (а.с. 99,100), а наказами Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області від 29 грудня 2017 року, тобто у день звільнення позивача ОСОБА_1, було переведено на інші посади ще вісьмох працівників (а.с. 81-98), що свідчить про наявність у Криворізькому відділенні Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області вакантних посад, питання про призначення працівників на які вирішувалося саме під час звільнення позивача та ці посади мали бути їй запропоновані в обов'язковому порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що порівняння судом кваліфікації позивача з кваліфікацією ОСОБА_3 є недоречним, адже вони працювали на різних посадах, колегія суддів вважає неприйнятними, оскільки до такого аналізу суд вдався саме у зв'язку з переведенням останньої з відділу обліку страхувальників та доходів Криворізького відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, який було ліквідовано, до новоствореного відділу матеріального забезпечення на посаду головного спеціаліста на підставі наказу №714-к від 28.12.2017 року (а.с. 100), тобто ще до звільнення позивача і зайнята ОСОБА_3 посада, як вже зазначалося вище, входить до переліку посад, які мали б бути запропоновані позивачу на момент її звільнення.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На день розгляду справи у суді першої інстанції позивач перебувала у вимушеному прогулі 164 дні, а тому на її користь підлягав стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 84 571,52 грн. (515,68 грн. (середньоденна заробітна плата) х 164 дні).

Разом з тим, відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, правом щодо розпорядження якими наділені особи, які беруть участь у розгляді справи.

Як вбачається із позовної заяви ОСОБА_1, остання просила суд стягнути на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу лише за 28 робочих днів, а тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині визначеного судом розміру середнього заробітку за вимушеного прогулу.

При цьому, колегія суддів не вбачає підстав для зміни рішення суду в цій частині у зв'язку з наявністю відзиву позивача ОСОБА_1 на апеляційну скаргу, в якому остання просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване, а, згідно ч. 1 ст. 13, ч. 1 ст. 367 ЦПК України і зважаючи на роз'яснення, викладені в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 24.10.2008 р., під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та заявлених позовних вимог у суді першої інстанції.

Доводи, викладені в апеляційні скаргзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представником позивача - адвокатом ОСОБА_5 надано розрахунок витрат на професійну правничу допомогу, які позивачем ОСОБА_1 понесено при розгляді даної справи, до якого долучено Договір про надання юридичної (правничої) допомоги від 28.08.2018 року, Акт приймання-передачі наданих послу за цим договором та Рахунок №20/11 від 20 листопада 2018 року (а.с. 188-192), відповідно до яких такі витрати становлять 7 800,00 грн.

Згідно частин 1, 2 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України врегульовано порядок розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України і у разі часткового задоволення позову судові витрати щодо сплати правничої допомоги покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі вищевикладено колегія суддів, враховуючи складність справи та виконаних адвокатом робіт, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значення справи для позивача, дійшла висновку про наявність правових підстав для відшкодування всіх витрат позивача, понесених нею на професійну правничу допомогу у розмірі 7 800,00 грн., розрахунок яких підтверджено належними доказами.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з відповідача Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 7 800 (сім тисяч вісімсот) гривень 00 (нуль) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: