Дата документу 20.11.2018 Справа № 334/8276/15-ц
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/8276/15 Головуючий у 1 інстанції: Гнатюк О.М.
Провадження № 22-ц/807/9/18 Суддя-доповідач: Дашковська А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Дашковської А.В.,

суддів: Кримської О.М.,

Бєлки В.Ю.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, який протягом розгляду справи уточнювала, до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя та визнання права особистої приватної власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період з 27.12.2003 року по 07.08.2015 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем.

Після реєстрації шлюбу вони вирішили придбати квартиру АДРЕСА_1, вартістю 29 000 доларів США, однак в зв'язку з відсутністю коштів на її придбання, вона продала належну їй на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_2 за 17000 доларів США, кошти в розмірі 2000 доларів США вони накопичили за час спільного проживання, а кошти в розмірі 10150 доларів США отримали в АБ «Металург» на підставі іпотечного кредиту, з яких 150 доларів США було витрачено на сплату комісії банку за надання кредиту.

31 жовтня 2005 року приватним нотаріусом Несмашною О.С. були одночасно посвідчені правочини щодо купівлі-продажу спірної квартири, право власності на яку було зареєстровано на відповідача, та купівлі-продажу однокімнатної квартири, яка належала їй на праві особистої приватної власності.

Після розірвання шлюбу виникло питання щодо поділу вказаної квартири, яке в добровільному порядку вирішити неможливо.

На підставі зазначеного остаточно просила визнати за нею право приватної власності на 23/29 частки квартири АДРЕСА_1, що складаються з 17/29 та 6/29 часток, визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/2 її частки у спільній сумісній власності, що дорівнює 6/29 часток; стягнути з відповідача на її користь судовий збір в сумі 1348,27 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на 23/29 часток квартири АДРЕСА_1

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на 6/29 часток квартири АДРЕСА_1

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 витрати по оплаті судового збору в розмірі - 1348 грн. 27 коп.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири ОСОБА_4 ще не продала належну їй квартиру, отримані ОСОБА_4 кошти не були витрачені для купівлі спірної квартири, а тому відсутні підстави для зміни розміру часток у спільному майні подружжя, просить скасувати рішення суду, ухвалити нову постанову, якою позов задовольнити частково, визнавши за ОСОБА_4 та ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 за кожним.

ОСОБА_4 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначила, що вказаний відповідачем порядок посвідчення правочинів обґрунтований необхідністю посвідчення іпотечного договору, відповідачем не надано доказів на підтвердження його доводів.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За змістом п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Відділом реєстраційних актів громадського стану Орджонікідзевського районну управління юстиції було зареєстровано шлюб, за актовим записом № 555.

31 жовтня 2005 року між Акціонерним банком «Металург» та ОСОБА_3 укладений іпотечний договір № 00, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредитні кошти в сумі 10150 доларів США на строк до 31.10.2020 року на придбання нерухомого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1

Згідно витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за реєстраційним № 2549759, на квартиру АДРЕСА_1 накладено заборону відчуження на підставі іпотечного договору від 31.10.2005 року.

За договором купівлі-продажу квартири від 31.10.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. та зареєстровано в реєстрі за №2651, продавець - ОСОБА_4 передала, а покупці - ОСОБА_7, ОСОБА_8 прийняли у власність квартиру АДРЕСА_2, яка належить продавцю на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 9 листопада 2002 року, і сплатили за неї грошову суму у розмірі 85 850 гривень, що є еквівалентом 17 000 доларів США (а.с.23-24).

Додана до зазначеного договору купівлі-продажу заява засвідчує, що на момент придбання квартири АДРЕСА_2 (9 листопада 2002 року) ОСОБА_4 у шлюбі не перебувала (а.с.24 зворот.).

Крім того, за договором купівлі-продажу квартири від 31.10.2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Несмашною О.С. та зареєстровано в реєстрі за №2647, продавці - ОСОБА_7, ОСОБА_9 та ОСОБА_8передали, а покупець - ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_1, яка належала продавцям на праві спільної часткової власності, і сплатив грошові кошти у сумі 146 450 гривень, що є еквівалентом 29 000 доларів США (а.с.23-24).

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які були сплачені продавцям під час договору купівлі-продажу спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 07 серпня 2015 року у справі № 334/6312/15-ц шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с.5).

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю чоловіка, дружини є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (стаття 368 ЦК України).

Відповідно до статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом першої інстанції встановлено, що спірна квартира придбана в тому числі за особисті кошти, які отримані позивачем від продажу власного нерухомого майна, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 31 жовтня 2005 року, тобто в день придбання оспорюваної нерухомості, за умовами якого позивач відчужила належну їй на праві приватної власності квартиру на суму розмірі 85 850 гривень, що є еквівалентом 17 000 доларів США.

Враховуючи наведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зміни часток у спірній квартирі з урахуванням суми коштів, які є особистою власністю позивача, оскільки отримані нею від продажу нерухомого майна, яке є її особистою власністю.

Суди першої інстанції повно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку згідно зі статтями 76-81, ч.ч.1,2,5 ст. 263 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Суд правильно послався в рішенні на постанову Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14, в який суд касаційної інстанції дійшов до висновку про те, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Матеріали справи не містять та відповідачем ані в суді першої, ані в суді апеляційної інстанцій не надано доказів на спростування доводів позивача про те, що станом на 31 травня 2005 року подружжя не мало спільних коштів (крім 2000 доларів США) в розмірі, який було необхідно для придбання квартири вартістю 29 000 доларів США.

Саме з цих підстав кошти в сумі 10150 доларів США були отримані відповідно до умов кредитного договору, укладеного між Акціонерним банком «Металург» та відповідачем в день придбання спірної квартири.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Врахувавши зазначені норми права, суд першої інстанції, встановлюючи обставини щодо розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно обгрунтовано не прийняв в якості доказів отримання відповідачем на підставі договору позики коштів в сумі 6000 доларів США на придбання квартири пояснення свідка ОСОБА_9

Посилання відповідача на те, що договір купівлі - продажу спірної квартири був посвідчений нотаріусом Несмашною О.С. до підписання договору купівлі - продажу квартири, яка придбана позивачкою до шлюбу, також не спростовує висновків суду з огляду на те, що обидва договори купівлі - продажу квартир укладались з одними й тими ж особами: ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_8 та посвідчувались одним й тим же нотаріусом в один день - 31.05.2005 року.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи є такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди ОСОБА_3 з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення норм права.

За таких обставин колегія вважає, що ухвалене в справі судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 15 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді: