Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 363/5281/15ц

провадження № 61-3933св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача-Пророка В. В.
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О.,Штелик С. П., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідач-ОСОБА_7,

розглянув у порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про стягнення боргу, за касаційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року, постановленого у складі суддів: Сліпченка О. І., Мережко М. В., Приходька К. П.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У листопаді 2015 року ОСОБА_6звернулася до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_7 з вимогами про стягнення на користь позивача боргу у розмірі 3 200,00 доларів США та сплаченого позивачем судового збору у розмірі 739,00 грн.

2. Позовна заява мотивована тим, що 24 березня 2011 року між позивачем та відповідачем було складено розписку про одержання ОСОБА_7 у борг від ОСОБА_6 коштів у розмірі 12 000,00 доларів США, які відповідач зобов'язався повернути в 2011 році на протязі 6-12 місяців. Також в цій розписці вказано, що станом на 12 листопада 2014 року борг відповідача становить 3 200,00 доларів США (а.с.29) (далі - розписка).

3. Протягом 2011 - 2013 років відповідачем частину боргу було повернуто. Відповідно до вище вказаного, станом на 12 листопада 2014 року залишок боргу становив 3 200,00 доларів США. Оскільки у липні 2015 року на позивача було здійснено розбійний напад, ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_7 з проханням повернути борг. ОСОБА_7 зобов'язалась його повернути впродовж вересня 2015 року.

4. Однак зазначену суму боргу відповідач відмовляється повертати. Зокрема, 20 жовтня 2015 року ОСОБА_6 звернулась до ОСОБА_7 з вимогою щодо повернення боргу у сумі 3 200,00 доларів США (а.с.28), яку було отримано відповідачем 22 жовтня 2015 року, про що свідчить поштове повідомлення (а.с.27).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

5. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено.

6. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що згідно із статтею 1049 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі в редакції чинній на момент вчинення відповідних дій - ЦК України) позичальник має повернути позикодавцеві позику відповідно до умов договору позики та чинного законодавства. Встановлено виникнення між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 правовідносин, які виникають із договору позики.

7. З урахуванням статей 1046 та 1047 ЦК України за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладання договору, але й посвідченням факту передання грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14.

8. Клопотання представника відповідача про застосування строку позовної давності, у відповідності до вимог статті 267 ЦК України, суд вважає необґрунтованим та безпідставним, бо строк позовної давності за договором позики від 24 березня 2011 року не пропущений, оскільки переривався вчиненням відповідачем дій з його виконання. З розписки вбачається, що відповідач на протязі 2012 - 2013 років здійснював часткове погашення боргу.

9. Під час розгляду справи у суді першої інстанції представником відповідача неодноразово змінювались підстави заперечень проти позову, починаючи від заперечення існування розписки та боргу, закінчуючи - після підтвердження відповідачем написання розписки, але з отриманням коштів лише в розмірі 1 000,00 або 2 000,00 грн, - твердженням, що запис у розписці про наявність боргу станом на 12 листопада 2014 року у сумі 3 200,00 доларів США не написаний ОСОБА_7 Але відповідач та його представник відмовились у судовому засіданні від подання клопотання про призначення по справі експертизи. Документів на підтвердження того, що будь-які грошові зобов'язання відповідача перед позивачем виконані, суду не надано. Розписка знаходиться у ОСОБА_6 З урахуванням цього, наданих до суду документів та пояснень свідків суд встановив наявність боргових зобов'язань ОСОБА_7 перед ОСОБА_6 в сумі 3 200,00 доларів США.

10. Законодавством України не передбачено обмеження права власності громадян України щодо володіння, користування та розпорядження іноземною валютою, тому суд, враховуючи, що право власності, в тому числі, на іноземну валюту, є невід'ємною частиною права людини на володіння своїм майном, вважає за необхідне задовольнити вимогу позивача, саме шляхом стягнення суми боргу за договором позики у валюті позики. У зв'язку із чим, суд приходить до висновку про неможливість застосування до даних правовідносин правової позиції, що містяться в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14, в частині виконання грошових зобов'язань виключно у гривні.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

11. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_7 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року задоволена. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року скасоване у задоволенні відповідного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7 відмовлено.

12. Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що суд першої інстанції на порушення вимог статей 213, 214 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документа у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004) на вказані положення закону уваги не звернув, не з'ясував належним чином обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням підстав позову, залишив поза увагою те що відповідна розписка містить лише зобов'язання повернути грошові кошти без вказівки родових ознак валюти. А згідно частини першої статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками.

13. З розписки вбачається, що начебто ОСОБА_7 отримала в борг від ОСОБА_6 в жовтні 2008 року 12 т. доларів (без вказівки родових ознак), які зобов'язалась повернути в 2011 році на протязі шести - дванадцяти місяців. Також в розписці окремим реченням вказано «Долг на 12.11.14. 3.200 $».

14. Позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України). ОСОБА_7 не заперечуючи самого факту позички вказувала на те, що можливо позичалась сума у розмірі від 1000 до 2000 гривень.

15. Відповідно до правового висновку про застосування статей 1046, 1047 ЦК України, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

16. Зі змісту розписки випливає, що грошові кошти, які є предметом договору позики, не визначені та позивачем не надано належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог. Доводи позивача про те, що спірні кошти він надавав саме в доларах США, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

17. У листопаді 2016 року ОСОБА_6 подала касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв незаконне та необґрунтоване рішення, порушивши норми процесуального права.

18. У касаційній скарзі ОСОБА_8 просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року.

Рух справи в суді касаційної інстанції

19. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20. Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21. 26 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховному Суду.

22. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

23. Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

24. Ухвалою Верховного Суду від 03 травня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

25. Суд апеляційної інстанції постановив своє рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права.

26. Суд апеляційної інстанції зайняв позицію захисту відповідача, діючи упереджено до позивача, чим порушив статтю 10 ЦПК України 2004, яка передбачає змагальність сторін. Порушив вимоги частини третьої статті 213 ЦПК України 2004, посилаючись на свої докази щодо безпідставності задоволення позову, без їхнього дослідження в судовому засіданні.

27. Апеляційний суд некоректно застосував правовий висновок постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 для аргументації свого судового рішення.

28. Не спростовуючи факту існування правочину - договору позики між позивачем та відповідачем, за умови встановлення факту підтвердження відповідачем отримання невстановленої чітко суми грошових коштів від позивача у якості позики, апеляційний суд поставив під сумнів визначеність валюти грошових коштів, які передавались у позику, та розміру боргу за розпискою, на підставі чого в порушення вимог статті 213 ЦПК України встановив достатність умов для відмови у задоволенні позову в цілому.

29. Інші доводи позивача, які не мають юридичного обґрунтування, або вимагають переоцінки обставин справи суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до вимог статей 76, 77, 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

30. Інші сторони у справі правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

31. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

32. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті встановлює, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

33. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

34. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

(1.1) Щодо порушення судом апеляційної інстанції процесуальних норм

35. Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

36. Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

37. Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин (абзаци перший та другий частини першої статті 7 ЦК України).

38. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

39. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (стаття 1046 ЦК України).

40. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (частина друга статті 1057 ЦК України)

41. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

42. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частина третя статті 533 ЦК України).

43. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

44. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).

45. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

46. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

47. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004).

48. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України 2004 (частина перша статті 10 ЦПК України 2004).

49. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

50. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004).

51. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

52. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів (частина перша статті 360-7 ЦПК України 2004).

53. Той факт, що апеляційний суд в рамках прав, наданих статтею 212 ЦПК України 2004, оцінив за своїм внутрішнім переконанням докази у справі (і ця оцінка, не залежно від того чи вона є правильною, не співпадає з баченням позивача або його інтересами) ще сам по собі не означає, що суд порушив принцип змагальності сторін. У відповідності до вище розкритого змісту приписів частин другої статті 303 ЦПК України 2004, апеляційний суд не має необхідності дослідження абсолютно всіх доказів у справі. Позивач не пояснив у який саме конкретний спосіб апеляційний суд допустив дисбаланс у процесі змагальності.

54. Згідно вищезазначеного апеляційний суд не може посилатися на свої власні докази у справі. З матеріалів справи не вбачається, щоб апеляційний суд це робив. Звернення апеляційного суду до правових висновків Верховного Суду України не є застосуванням судом власних доказів, а є допустимим та передбаченим статтею 360-7 ЦПК України 2004 елементом процесу оцінки обставин справи згідно умов статті 212 ЦПК України 2004. В цій частині доводи позивача вбачаються безпідставними.

55. З матеріалів справи не вбачається підстав поставити під сумнів висновки суду першої інстанції в контексті правової позиції Верховного Суду України, сформованої у його постанові від 02 липня 2014 року у справі 6-79цс14.

56. З рішення суду першої інстанції не вбачається, що воно не відповідає правовому висновку постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13. Суд першої інстанції оцінив докази за своїм внутрішнім переконанням. Вбачається, що вони ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відсутні підстави для висновків про те, що певні докази мали для суду наперед встановлене значення. Вбачається, що суд першої інстанції оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, як того вимагає стаття 212 ЦПК України 2004.

57. Вище розкритий зміст статті 10 ЦПК України 2004 покладає обов'язки на обидві сторони доводити свої твердження та заперечення. Позивач в підтвердження своїх вимог надав, зокрема, письмовий доказ у вигляді розписки, зі змісту якої суд першої інстанції в рамках вивчення всіх обставин справи зробив висновок про наявність позики та боргу у доларах США. Вимога позивача є конкретною.

58. Відповідач зі своїм представником, як слідує з встановлених судом першої інстанції обставин, які не спростовані відповідачем та не знайшли свого спростування в ході розгляду справи апеляційним судом, враховуючи зміст його судового рішення, намагався запропонувати суду різні пояснення своїх стосунків з позивачем в залежності від того, які обставини справи в рамках її судового розгляду встановлював суд. Частина цих пояснень згідно змісту рішення суду першої інстанції є взаємовиключними.

59. З рішення суду апеляційної інстанції не вбачається, що цей суд надав повноцінну оцінку зазначеним обставинам. З судових рішень обох судів вбачається, що метою зазначених пояснень відповідача було поставити під сумнів вимоги позивача, але жодна з них не спростовує у доведений спосіб вимог позивача. Сумнівним в контексті статей 58 та 212 ЦПК України 2004 є прийняття апеляційним судом усного твердження відповідача про те, що він міг отримувати в позику від 1 000,00 грн до 2 000,00 грн, як доказу, що ставить під сумнів визначеність суми боргу та валюту такого боргу. Свою оцінку факту відмови відповідача від проведення експертизи його почерку у розписці апеляційний суд не зазначив у своєму судовому рішенні.

60. Суд апеляційної інстанції у своєму судовому рішенні застосовує правові сентенції, спрямовані на поставлення під сумнів факту існування самої позики, попри визнання її відповідачем, але при цьому, ігноруючи принцип правової визначеності, не робить конкретного та однозначного висновку про наявність або відсутність позики, що має суттєве значення для вирішення справи по суті. Суд першої інстанції у визначений та конкретний спосіб встановив на підставі досліджених обставин справи наявність правочину у вигляді позики.

61. У зв'язку з поширеним використанням доларів США в України склалася усталена ділова практика спрощеного позначення доларів США як «$» та/або «долари» без уточнення країни. Валюти інших країн, що мають назву «долар» уточнюються додатковою вказівкою країни походження такої валюти. Вбачається, що суд першої інстанції встановлював валюту позики з урахуванням не тільки звичаїв ділового обороту, але й з урахуванням всіх інших обставин справи у їх сукупності та взаємозв'язку.

62. Цитування апеляційним судом правової позиції постанови Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13 в контексті порушення судом першої інстанції статей 213 та 214 ЦПК України 2004 вбачається безпідставним.

63. Враховуючи вище зазначене, вбачається, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення, оцінивши докази у повній відповідності до вимог статті 212 ЦПК України 2004. Суд апеляційної інстанції дійшов помилкових висновків у зв'язку з порушенням вимог статей 212, 213, 214 та 303 ЦПК України 2004.

(1.2.) Щодо неправильного застосування норм матеріального права судом апеляційної інстанції

64. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню (частина друга статті 309 ЦПК України 2004).

65. Суд касаційної інстанції виходить з того, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

66. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (частини перша та третя статті 77 ЦПК України).

67. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

68. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України).

69. Виходячи з вищезазначеного, суд касаційної інстанції не знайшов належних доводів позивача щодо неправильного застосування норм матеріального права апеляційним судом.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

70. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (частина перша статті 413 ЦПК України).

71. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність задовольнити вимоги касаційної скарги ОСОБА_6 - скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року та залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року.

(2.2) Щодо судових витрат

72. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (пункт 3 частини другої статті 141 ЦПК України).

73. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо) (частина восьма статті 141 ЦПК України).

74. Учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

75. Згідно із квитанції від 10 січня 2017 року № 42 позивачем сплачено судовий збір у розмірі 886,00 грн за подання касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, позивач не надав інших розрахунків документально підтверджених судових витрат.

76. Отже, позивач має право на відшкодування йому відповідачем 886,00 грн судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 413, 416, 419, та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Задовольнити касаційну скаргу ОСОБА_6.

2. Скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року.

3. Залишити в силі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 07 червня 2016 року.

4. Стягнути з ОСОБА_7на користь ОСОБА_6 відшкодування судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 886,00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

В.В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик