Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 523/10447/16-ц

провадження № 61-37907св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Середи І. В.від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В., від 15 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 році ОСОБА_4звернувся до суду з позовом до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що у результаті неправомірних дій, вчинених посадовими особами, що встановлено рішеннями Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2005 року та 26 травня 2016 року, порушено його цивільне право на розпорядження власністю шляхом невиконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси 28 лютого 2003 року, яким було зобов'язано боржника, відкрите акціонерне товариство «Одессільмаш», не чинити йому перешкоди в приватизації квартири АДРЕСА_1, видати розпорядження на приватизацію та свідоцтво про право власності на вказану вище квартиру. Незважаючи на відкрите Другим Суворовським відділом ДВС виконавче провадження з примусового виконання рішення, незаконність дій виконавців, а також бездіяльність призводили до зволікання і невиконання рішення всупереч його законним інтересам.

Він змушений був звернутися до Європейського Суду, рішенням якого 11 квітня 2013 року його визнано постраждалим за порушення державою пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та статті 1 Першого Протоколу до Конвенції та постановлено, що держава - відповідач, має виконати рішення національного суду, яке залишається невиконаним. Використавши можливість покращити власні житлові умови, яка виявилася безрезультатною, з проживанням в успадкованому батьківському будинку, подальше утримання квартири з оплатою комунальних послуг стало матеріальним тягарем, тому виникла необхідність в її продажу.

Згідно з висновком судово-будівельної експертизи від 01 квітня 2015 року вартість квартири складає 240 185 грн.

Однак, як власника, його було позбавлено продажу у зв'язку з неодноразовим вчиненням неправомірних дій державними виконавцями, що призводило до невиконання рішення суду від 28 лютого 2003 року і, як наслідок, невидача свідоцтва про право власності на квартиру, унеможливило виставлення квартири на продаж і одержання оціненого реального доходу.

Моральна шкода полягає у нескінченному пошуку захисту порушеного права, тривалість якого перевищує межі розумного, що призвело до морального і фізичного виснаження, втраті спокійного ритму життя, депресивного стану та пригніченні душевного спокою. Наслідки моральних страждань негативно вплинули на стан здоров'я та погіршення самопочуття.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4просив суд стягнути з коштів державного бюджету України в особі Державної казначейської служби України на його користь 240 185 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 10 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 29 листопада 2016 року за клопотанням позивача здійснено заміну відповідача з Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції на Суворовський відділ державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 500 грн на відшкодування моральної шкоди.

У решті позову ОСОБА_4 відмовлено в повному обсязі.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у користуванні позивача, тому факт, що її не було продано, не може свідчити про завдання йому матеріальних збитків, у зв'язку з чим позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди є безпідставнми. При цьому внаслідок невиконання судового рішення від 28 лютого 2003 року ОСОБА_4 завдано моральної шкоди. Розмір компенсації шкоди, яка полягає у порушенні його нормальних життєвих зв'язків, що потягло за собою додаткових зусиль для їх відновлення і як наслідок, до душевних страждань, яких він зазнав внаслідок неправомірної бездіяльності відділу, складає 500 грн.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2017 року змінено в частині стягнення з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 завдану моральну шкоду та замість 500 грн стягнуто моральну шкоду в розмірі 3 000 грн.

У решті - рішення суду залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції, погодився з висновком районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди, збільшивши розмір стягнутої моральної шкоди, виходив із того, що з моменту ухвалення попереднього судового рішення про стягнення на користь ОСОБА_4 моральної шкоди у розмірі 5 000 грн пройшло майже три роки, моральна шкода продовжує завдаватись, оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року до теперішнього часу не виконано.

У червні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди та ухвалити нове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Отже, судові рішення в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до частини третьої статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Порушення права власності не потребувало доведення у зв'язку з тим, що даний факт був визнаний рішеннями Європейського суду з прав людини у справах «Роженко та інші проти України» і «Бурмич та інші проти України». Подальше невиконання рішення суду від 28 лютого 2003 року, внаслідок чого йому не видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1, позбавило права розпорядження цієї власністю, спричинивши реальний збиток визначений висновком експерта. Між тим в ухвалених судових рішеннях суди не застосували до спірних правовідносин частину третю статті 386 ЦК України і не дали оцінки висновку експерта.

У зв'язку з відмовою відшкодувати майнову шкоду і не встановленням судами першої та апеляційної інстанцій порушень, визначених частиною другою-п'ятою статті 13 ЦК України, порушене цивільне право не було захищене у спосіб, передбачений статтею 16 ЦК України.

Незаконність дій посадових осіб органу державної виконавчої служби у невиконанні рішення суду від 28 лютого 2003 року неодноразово визнавалися судами. Факт подальшої бездіяльності щодо виконання рішення суду від 28 лютого 2003 року встановлений ухваленими судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій. За вказаних підстав не застосування судами статті 56 Конституції України як норми прямої дії та статті 1174 ЦК України для відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями і бездіяльністю посадових осіб органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є обмеженням права на ефективний юридичний засіб захисту порушеного майнового права.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

23 липня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що судові рішення в оскаржуваній частині ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що на підставі рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 28 лютого 2003 року (справа №2-1117/04) за заявою ОСОБА_4 14 січня 2005 року видано виконавчий лист, за яким ВАТ «Одессільмаш» зобов'язано не перешкоджати ОСОБА_4 у приватизації квартири АДРЕСА_1, видати розпорядження на приватизацію і видати свідоцтво про право власності на вказану квартиру.

Постановою державного виконавця від 25 січня 2005 року за заявою ОСОБА_4 відкрито виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-1117. Постановою державного виконавця від 10 березня 2005 року виконавче провадження з примусового виконання вказаного виконавчого листа закінчено на підставі пункту 11 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», а виконавчий лист повернутий до Суворовського районного суду м. Одеси.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 04 жовтня 2005 року (справа №2-5967/05р) визнано дії державного виконавця Другого відділу ДВС Суворовського районного управління юстиції м. Одеси неправомірними, скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 10 березня 2005 року, а державного виконавця зобов'язано вчинити дії по виконанню виконавчого листа № 2-1117.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 11 квітня 2013 року справа «Роженко та інші проти України» (заява №2644/04) та 23 інші заяви, ОСОБА_4 визнано постраждалим за порушення державою - відповідачем, пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого Протоколу до Конвенції і постановлено, що держава - відповідач, має виконати рішення національного суду, яке залишається невиконаним та сплатити 3 000 євро заявникові на відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Суворовського районного судум м. Одеси від 10 липня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 до Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, третя особа - відкрите акціонерне товариство «Одессільмаш», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 5 000 грн на відшкодування моральноїї шкоди. У решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 26 травня 2016 року задоволено скаргу ОСОБА_4 та визнано дії старшого державного виконавця Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, пов'язані з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження від 04 березня 2016 року по виконанню виконавчого листа № 2-1117/03, неправомірними, а постанову від 04 березня 2016 року незаконною, зобов'язано старшого державного виконавця вчинити дії по виконанню виконавчого листа № 2-1117/03 відповідно до вимог частини першої статті 51 Закону України «Про виконавче провадження».

У зазначеній ухвалі суду встановлено, що 04 березня 2016 року державним виконавцем Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (за заявою стягувача від 04 березня 2016 року) ВП № 50416186 по виконанню виконавчого листа № 2-1117, виданого 19 січня 2005 року Суворовським районним судом м. Одеси.

Згідно з вимогами частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України).

Відповідно до положень статті 1173 ЦК України шкода є обов'язковою умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють знищення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об'єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитком.

Збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, за змістом статті 22 ЦК України відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб'єкта - правопорушника. Щоб стягнути завдані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір.

Позовні вимоги про стягнення збитків, позивач обгрунтовував недоотриманням певних доходів, які він мав би отримати від продажу вказаної квартири.

Разом з тим право на стягнення збитків виникає за наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому, пред'являючи вимоги про стягнення недоотриманих доходів (упущеної вигоди), на позивача покладається обов'язок довести, що вони не є абстрактними, а дійсно були б отримані, якщо б відповідач не здійснював протиправних дій, бездіяльності.

Таким чином, ураховуючи те, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у користуванні позивача, факт її непродажу не може свідчити про завдання йому матеріальних збитків.

Вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, ЦПК України 2004 року, статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Висновки судів в оскаржуваній частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги на те, що є обмеженням права на ефективний юридичний засіб захисту порушеного майнового права є безпідставним, оскільки позивач не надав суду належні та допустимі докази завдання йому матеріальної шкоди, що є його процесуальним обов'язком (статей 10, 60 ЦПК України 2004 року, статей 12, 81 ЦПК України).

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень в оскаржуваній частині не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 17 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2018 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 до Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, Державної казначейської служби України, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк