АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 травня 2018 року м. Харків

Справа № 639/7375/17

Провадження № 22-ц/790/2443/18

Апеляційний суд Харківської області у складі:

головуючого Кругової С.С.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

секретаря Кучер Ю.Ю.

Учасники справи :

Позивач: ОСОБА_1,

Відповідач: Генеральний директор комунального підприємства «Харківські теплові мережі» ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові

апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 12 лютого 2018 року, ухвалене суддею Барковою Н.В.,-

за позовом ОСОБА_1 до Генерального директора комунального підприємства «Харківські теплові мережі» ОСОБА_2 про стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з генерального директора КП "ХТМ" ОСОБА_2 на його користь моральну шкоду у розмірі 10000 грн.

23 січня 2018 року ОСОБА_1 уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на його користь 800000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Підставою для збільшення позовних вимог стало покращення матеріального стану відповідача та його дружини відповідно до декларації за 2015 рік.

Позов мотивований тим, що бездіяльністю відповідача щодо виконання вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" позивачу було заподіяно фізичні та моральні страждання. Змістом його переживань є приниження та несприятливий в психічному аспекті його стан. Моральна шкода полягає в безспірному погіршенні стану здоровя, у емоційній напрузі, переживаннях, повязаних з різкою зміною обставин. Несприятливі зміни у психічному стані позивача полягають у фізичних стражданнях, так і у фізичній шкоді, які є складовими моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 16 серпня 2016 року головний спеціаліст Відділу забезпечення діяльності регіональних представництв Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України по правам людини ОСОБА_3 склала протокол про адміністративне правопорушення відносно генерального директора КП "ХТМ" ОСОБА_4, згідно якого позивач є потерпілим, який було направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова. Змістом адміністративного правопорушення було ненадання відповідачем дозволених даних з його декларації про майно, доходи, витрати та зобовязання фінансового характеру. Вину відповідача встановлено постановою Комінтернівського районного суду та визнано його винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП і притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді накладення адміністративного стягнення в розмірі 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Також вказує, що на своє звернення до відповідача від 2 лютого 2015 року він отримав від головного інженеру ОСОБА_5 з супровідним листом №38-1264 від 24 березня 2016 року витребувану декларацію про доходи за 2014 рік, тобто, відповіді на свій запит позивач чекав 415 днів, замість встановлених 5-ти.

Вважає, що між винними діями відповідача у формі умислу та моральною шкодою, нанесеною позивачу існує причинно-наслідковий звязок.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 12 лютого 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Заочне рішення суду мотивоване тим, що позивачем не конкретизовано у чому полягає моральна шкода, наведені лише загальні наукові визначення можливих складових такої шкоди, а також з різних нормативних актів поняття щодо змісту моральної шкоди. Наявність окремих можливих обєктивних проявів моральної шкоди у вигляді будь-яких фізичних страждань та хвороб з наданих позивачем доказів не вбачаються, надана позивачем довідка стосується виключно третьої групи інвалідності позивача за загальним захворюванням, встановленої з 31.03.2017 року безстроково.

Судом зазначено, що не встановлено ні факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, ні обставин чи якими діями (бездіяльністю) такі страждання або втрати немайнового характеру мали бути заподіяні, ні навіть розміру оцінки такої шкоди, пропорційно заподіяної шкоди, а не зростанню задекларованих доходів відповідача.

Крім того суд дійшов висновку, що у постанові про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності відсутнє твердження про винність ОСОБА_2 у відмові в наданні позивачу дозволених даних зі своєї декларації за 2014 рік у визначений час та за конкретних обставин, та постанова не набрала законної сили на час її отримання позивачем.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції позивач ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та змінити його.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом порушено положення Конституції України, неповно зясовано обставини, які мають значення для справи, рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на обставини, що зазначені у позові і наведені вище.

Звертає увагу, на положення ч.4 ст.61 та ч.6 ст.82 ЦПК України, що постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обовязковою для суду, що розглядає справу, але суд першої інстанції не застосував зазначені норми, що є порушенням його прав.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП та притягнуто його до адміністративної відповідальності, шляхом накладення адміністративного стягнення у вигляді 25 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 425 грн.

Зі змісту вказаної постанови вбачається, що вина ОСОБА_2 у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.2 ст.212-3 КУпАП є доведеною. Зазначена частина стосується порушення Закону України "Про доступ до публічної інформації", а саме: необґрунтованого віднесення інформації до інформації з обмеженим доступом, не надання відповіді на запит на інформацію, ненадання інформації, неправомірної відмови в наданні інформації, несвоєчасного або неповного надання інформації, надання недостовірної інформації.

Ці ж саме підстави позивач зазначав у своєму позові про відшкодування моральної шкоди.

На спростування доводів апеляційної скарги, судова колегія зазначає про таке.

Відповідно до ст. 49 Закону України «Про доступ до публічної інформації» у випадках, коли правопорушення завдають громадянам, підприємствам, установам, організаціям та державним органам матеріальної або моральної шкоди, особи, винні в цьому, відшкодовують її на підставі рішення суду. Розмір відшкодування визначається судом.

За змістом частин першої та п'ятої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно п.3, 4 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 (з подальшими змінами) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Також, при оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з обєктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди, слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат.

Позивач наполягав в позові, апеляційній скарзі і в судовому засіданні, що саме ця постанова є підставою для відшкодування шкоди і що суд безпідставно не врахував цей факт.

Судова колегія не погоджується з такими доводами позивача, оскільки до позовної заяви та до апеляційної скарги позивачем дійсно надано постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, проте це жодним чином не підтверджує прояви чи наявність у позивача моральної шкоди у вигляді фізичних страждань та фізичної шкоди здоровю.

Відповідно до п.5 Постанови Пленуму ВС України № 4 від 31.03.95 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: протиправність діяння її заподіювача, наявність шкоди і вини останнього в її заподіянні, а також причинний звязок між ними.

Під час судового розгляду не знайшов своє підтвердження факт наявності шкоди, вини відповідача в її заподіянні, а також причинного звязку між ними.

Матеріали справи дійсно містять докази вчинення відповідачем адміністративного правопорушення, але матеріали справи не містять доказів причинного зв"язку і наявності наслідків у позивача .

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Підставами для захисту цивільного права є його порушення, невизнання або оспорювання.

Порушення цивільного права є результатом протиправних дій порушника, внаслідок чого воно зазнало зменшення або ліквідації, що позбавляє його носія можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково.

При цьому, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи.

Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовим, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Матеріали справи не містять доказів позовних вимог, а саме, що в результаті протиправних дій відповідача цивільні права позивача зазнали зменшення або ліквідації і це позбавило його можливості здійснити, реалізувати це право повністю або частково.

Доводи апеляційної скарги не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь яких доказів, які б спростовували висновки суду -позивач суду не надав.

Оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд правильно вважав, що підстав для задоволення позову про відшкодування моральної шкоди не має і правомірно зазначив щодо відсутності обґрунтувань моральної шкоди.

Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 141,367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390, 391 ЦПК України суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 12 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий С.С. Кругова

Судді О.В. Маміна

ОСОБА_6

Повний текст постанови

складено 1 червня 2018 року