Номер провадження 2/754/2640/18
28 березня 2018 року Деснянський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді : Галась І.А.
при секретарі - Дмитрієвій А.А.
у відсутності сторін
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Орган опіки та піклування Деснянського районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів,
07 грудня 2017 року представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом про позбавлення батьківський прав відповідача ОСОБА_2 відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з липня 2007 року ОСОБА_1 проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2.
ІНФОРМАЦІЯ_7 р. у них народився син ОСОБА_4. Відповідачем було визнано походження дитини згідно ст. ст. 125, 126 СК України. З червня 2012 року сімейні стосунки між позивачем та відповідачем припинені. Батько покинув родину, коли дитині виповнилось лише 1 місяць. З того часу відповідач з ними не проживає та не надає ніякої допомоги на утримання дитини. Син проживає разом з матір'ю. Усі обов'язки щодо утримання та виховання дитини позивач несе самостійно. Відповідач же хиляється від покладеного на нього у відповідності до ст. 180 СК України обов'язку утримувати дітей.
Виховання та утримання дитини здійснюється в повній мірі. Дитина ні в чому немає потреби, добре харчується, отримує необхідне медичне обслуговування та веде активний спосіб життя.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг прав і е звільняє від обов'язків щодо дитини.
В позовній заяві представник позивача зазначила, що позбавлення батьківських прав, тобто наданих батькам до досягнення дитиною повноліття прав на її виховання, захист її інтересів, є крайнім заходом впливу. Однак, позивачка переконана, що відповідач свідомо із власної волі ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків та наданих йому прав, не здійснює за сином належний догляд та контроль, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, не цікавиться його здоров'ям та розвитком, не виявляє до сина батьківську увагу, турботу і таким чином є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. На даний час позивачу невідомо де працює відповідач і який дохід він отримує. Матеріальне становище позивача не можна назвати стабільним і потребує покращення, адже вон сама намагається всім забезпечити дитину для її належного догляду і виховання, у зв'язку з чим змушена звертатися до суду.
З урахуванням вищевикладеного представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3, просять суд позбавити батьківських прав ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 та стягнути з відповідача на користь позивача кошти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4, щомісячно в розмірі 1/3 частини від його заробітку, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати.
15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Відповідно до Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими не відкрито на момент набрання ним чинності, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 20 грудня 2017 року відкрито провадження у справі та призначеного до підготовчого судового засідання.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва закрито підготовче судове засідання по розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Орган опіки та піклування Деснянського районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів Призначено справу до судового розгляду по суті.
Позивач до початку судового засідання надала до суду заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, вимоги позову підтримала в повному обсязі, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечувала.
Відповідач двічі, а саме 01.03.2018 р. та 28.03.2018 р. у судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомляв. Судова повістка про виклик відповідача в судове засідання в порядку ст. 130 ЦПК України не вручена з відміткою - "за закінченням встановленого строку зберігання".
Будь-яких заяв клопотань, а також відзиву на позов зі сторони відповідача на адресу Деснянського районного суду м. Києва не надходило.
Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації до судового засідання не з'явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся та був повідомлений належним чином. Суду було надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав №102/03/31-1466 від 19.02.2018 р.
Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивачка проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч.ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, ухвалив розглядати справу в порядку заочного провадження.
Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положення цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що батьками малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком - ОСОБА_5, матір'ю - ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданого 19.06.2012 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1828 (а.с.7).
Батьки (позивач та відповідач по справі) малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4, у зареєстрованому шлюбі не перебували, фактично сімейні відносини були припиненні з червня 2012 року.
Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження, державна реєстрація народження малолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, проведена у відповідності до ст. 126 СК України.
Судом встановлено, що відповідач не проживає разом з позивачем та малолітнім сином, допомоги на утримання малолітнього сина не надає. Малолітній ОСОБА_4 проживає разом з позивачем. Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснює позивач самостійно.
У відповідності до довідки від 23.11.2017 р. №19, дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №796 Деснянського району м. Києва, вбачається, що малолітній ОСОБА_4, зарахований до особового складу вихованців дошкільного навчального закладу (ясла-садок) №796 Деснянського району м. Києва з 17.11.2014 р. і відвідує заклад по теперішній час. Протягом вказаного періоду, зі слів вихователів, батько не приходив в групу, не відвідував батьківські збори та загально садові заходи, не цікавився раніше і на даний момент не цікавиться навчанням та вихованням сина (а.с.10).
Згідно відповіді Деснянського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 12.02.2018 р. №3301/125/49-2018, ОСОБА_2 зареєстрованим по місту Києву не значиться, згідно картотеки Головного правління Національної поліції в м. Києві в деснянському УП ГУ НП в м. Києві відносно ОСОБА_2 відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 125 КК України від 18.06.2017 р. Проведеними заходами встановити місце проживання ОСОБА_2 не виявилось можливим.
Судом встановлено, що відповідач, як батько малолітньої дитини, самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, не виявляє по відношенню до дитини батьківської уваги та опіки, не цікавиться фізичним та психічним здоров'ям дитини.
Деснянською районною в місті Києві державною адміністрацією, на яку покладені повноваження Органу опіки та піклування, надано висновок № 102/03/31-1466 від 19.02.2018 р. про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно малолітньої дитини, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4 на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини (протокол №3 від 15.02.2018 р.)
Комісія з питань захисту прав дитини Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, дійшла висновку, що батько свідомо нехтує своїми обов'язками, ухиляється від виховання та навчання сина, не проявляє щодо нього батьківської турботи, не цікавиться його життям та здоров'ям, не утримує матеріально Виховання, контроль та матеріальне забезпечення дитини здійснює мати.
Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради УРСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. за приписом ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За приписом ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до п. 2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини.
Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
У відповідності до ч. 2 п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти.
Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.
Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
З матеріалів справи вбачається, що відповідач, будучи батьком малолітнього ОСОБА_4, свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо свого малолітнього сина. Ухилення його від виконання батьківських обов'язків полягає у свідомому самоусуненні відповідача від виховання дитини, піклування про його здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створення належних умови для розвитку його природних здібностей та готування його до самостійного життя та праці, що в свою чергу вказує на наявність законних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав.
Враховуючи зазначене, суд, оцінюючи наявні в матеріалах справи належні та допустимі докази, в їх сукупності та взаємозв'язку, вважає за можливе позбавити відповідача ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його малолітнього сина.
Задовольняючи позовні вимоги про позбавлення відповідача батьківських прав, суд бере перш за все до уваги те, що малолітня дитина наразі перебуває на межі підліткового віку, який є найбільш важкий і складний з усіх дитячих вікових груп, що представляють собою період становлення особистості. Цей вік характеризується наявністю самих різноманітних проблем і труднощів, які найчастіше витісняються, у зв'язку зі страхом усвідомлення. У формуванні самооцінки підлітків значну роль відіграє сім'я, стиль сімейного виховання, який визначається батьківськими ціннісними орієнтаціями, установками, емоційним ставленням до дитини. Особливості сприйняття батьків дитиною і способи поведінки з ними обумовлюють засвоєння підлітками основних правил і норм поведінки,виробляють їх позицію по відношенню до світу і самому себе.
Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів суд виходить з такого.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно частин 2,3 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов'язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду.
Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей.
Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Положення ст.181 СК України відповідають вимогам, передбаченим статтями 183, 184 цього Кодексу. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" у п. 17 встановлено, що за відсутності згаданої домовленості той із батьків, з ким проживає дитина, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. При цьому аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно.
В силу ст. 182 Сімейного кодексу України,при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 Сімейного кодексу України,).
Статтею 183 Сімейного кодексу України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
В даному випадку суд керується загальним правилом - визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) платника.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням.
Згідно вимог чинного законодавства, що регулює відносини щодо утримання батьками однієї дитини розумним та справедливим визначається стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини від заробітку та доходів того з батьків з ким дитина не проживає.
Оскільки позивачем не наведено належних обґрунтувань щодо стягнення аліментів саме в розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця,починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, то суд вважає можливим стягнути аліменти на користь дитини у розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу), але не менше 50 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця,починаючи від дня пред'явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття.
Згідно з ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.
Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Положеннями ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у рахунок повернення понесених судових витрат по справі - судового збору у сумі 640 грн.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 150, 155, 164, 165, 166, 180, 183 СК України, ст.ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 4, 12, 18, 19, 76-82, 89, 95, 133, 141, 211, 223, 245, 247, 259, 263-265,268, 280-284, 289, 354, п. 15.5 розділу XIII Прикінцевих положень ЦПК України, ЗУ «Про судовий збір», суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-тя особа - Орган опіки та піклування Деснянського районної в місті Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів - задовольнити частково.
Позбавити ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 07 грудня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Суддя: