Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" травня 2018 р.

Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Верніка В.М.,

при секретарі - Маліщук Н.А.,

за участю: - представника позивача ОСОБА_1,

- представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у судовому відкритому засіданні в м.Жмеринка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 12.12.2016 року звернулася до Жмеринського міськрайонного суду з цим позовом до ОСОБА_4 із надалі уточненими вимогами щодо стягнення з останнього на її користь втраченого позивачем заробітку (доходу) внаслідок зменшення загальної працездатності на 60%, а саме в розмірі: за червень 2017 року у сумі 1472 гривні, з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року щомісячно у сумі 1920 гривень, з 01 січня 2018 року і довічно у сумі 2233 гривні (а.с.144-148). В позовній заяві ОСОБА_3 (а.с.1-3) викладена наступна позиція. О 08 годині 45 хвилин 21.08.2013 року ОСОБА_4, керуючи технічно справним автомобілем "Rover-416", державний номерний знак НОМЕР_1, на ділянці автомобільної дороги Т 02-18 Лука-Барська - Ямпіль, поблизу с.Рів порушив п.14.2-в,14.6-г Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним автомобіля з автомобілем "ВАЗ-2106", державний номерний знак НОМЕР_2, внаслідок чого водій автомобіля "ВАЗ-2106" ОСОБА_5 та його пасажир ОСОБА_6 загинули. Позивач із своєю дочкою ОСОБА_7 та онукою ОСОБА_8 їхали в автомобілі "ВАЗ-2106", яким керував ОСОБА_5, на задньому сидінні як пасажири. Вона та її дочка ОСОБА_7 внаслідок зіткнення автомобілів отримали тяжкі тілесні ушкодження, а її неповнолітня онука ОСОБА_8, яка в момент зіткнення знаходилася на задньому сидінні автомобіля посередині, отримала середнього ступеня тяжкості тілесні ушкодження. За фактом ДТП було порушено кримінальну справу та вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2014 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, та призначено покарання у виді пяти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки, на підставі ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з іспитовим строком на три роки. Внаслідок ДТП її здоровю було завдано значної шкоди. Зокрема, відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 17.10 2013 року №167 їй заподіяно тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розриву брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень з ознакою небезпеки життя в момент зіткнення. Після дорожньо-транспортної пригоди її госпіталізували до реанімаційного відділення Жмеринської ЦРЛ, де вона знаходилась на стаціонарному лікуванні з 21.08.2013 року до 17.11.2013 року. З 18.11.2013 року до 12.12.2013 року проходила реабілітацію та продовжувала стаціонарне лікування у спеціалізованому санаторію для дорослих "Северинівка", який знаходиться в с.Северинівка Жмеринського району Вінницької області. З 22.09.2014 року до 10.10.2014 року проходила стаціонарне лікування у Печерській обласній лікарні відновного лікування Тульчинського району Вінницької області. З 09.11.2015 року до 11.12.2015 року перебувала на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Вінницької обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, де перенесла складну операцію 12.11.2015 року з приводу тотального безцементного ендопротезування правого кульшового суглобу LIMA. З 29.02.2016 року до 18.03.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Печерській обласній лікарні відновного лікування. З 10.05.2016 року до 16.05.2016 року знаходилась на стаціонарному лікуванні у Жмеринській ЦРЛ. З 14.11.2016 року до 02.12.2016 року перебувала на стаціонарному лікуванні у Печерській обласній лікарні відновного лікування. За висновком медично-соціальної експертної комісії 18.11.2013 року внаслідок каліцтва її визнано інвалідом І Б групи загального захворювання з ураженням ОРА безстроково, а також у вказаному висновку зазначено, що вона потребує сторонньої допомоги. На момент завдання їй шкоди, а саме каліцтва, вона не працювала, у звязку із заподіянням їй каліцтва вона втратила заробіток внаслідок втрати професійної або загальної працездатності. Розмір мінімальної заробітної плати з 01.01.2013 року становив 1147 грн., з 01.12.2013 року 1218 грн., з 01.09.2015 року 1378 грн., з 01.05.2016 року 1450 грн., з 01.12.2016 року 1600 грн. Вважає, що відшкодування втраченого нею заробітку сплаті підлягають одноразово, сума відшкодування втраченого заробітку, з дня втрати працездатності, тобто з 21 серпня 2013 року і до дня звернення до суду із цим позовом, та безстроково щомісячні платежі з дня звернення до суду.

Ухвалою судді Жмеринського міськрайонного суду від 22.12.2016 року відкрито провадження в даній справі та призначено до попереднього судового розгляду на 25.01.2017 року (а.с.35).

Згідно копії наказу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2017 року №10 в/к (а.с.53) головуючому судді по справі ОСОБА_9 надано додаткову невикористану відпустку за вислугу років за період роботи з 25.11.2015 року по 25.11.2016 року, тривалістю 15 календарних днів з 20.02.2017 року по 06.03.2017 року включно, у звязку з чим розгляд справи було відкладено на 13.03.2017 року.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.03.2017 року (а.с.79) задоволено клопотання представника відповідача та залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Публічне акціонерне товариство "Страхова компанія "Універсальна".

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.03.2017 року (а.с.80) відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача щодо обєднання в одне провадження позовних вимог в іншій цивільній справі.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.03.2017 року (а.с.83) оголошено перерву у попередньому судовому засіданні до 03.04.2017 року, та за клопотанням представника позивача та представника відповідача витребувано: з Печерської обласної лікарні відновного лікування оригінал медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, де остання знаходилася на стаціонарному лікуванні з 22.09.2014 року по 10.10.2014 року, з 29.02.2016 року по 19.03.2016 року, з 14.11.2016 року по 02.12.2016 року; з Жмеринського обєднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області інформацію щодо дати та підстав призначення, а також виду та розміру пенсії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 03.04.2017 року (а.с.90) оголошено перерву у попередньому судовому засіданні до 21.04.2017 року, за наслідком неотримання судом витребуваних з Печерської обласної лікарні відновного лікування відомостей.

Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 21.04.2017 року (а.с.106) призначено в справі судово-медичну експертизу та зупинено провадження у справі.

За наслідком отримання 21.11.2017 року висновку експерта від 17.10.2013 року №168, який приєднано до матеріалів справи, ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.12.2017 року (а.с.133) відновлено провадження в даній справі, та призначено попереднє судове засідання на 15.01.2018 року.

15.01.2018 року відкладено підготовче засідання на 06.02.2018 року у зв'язку з відсутністю відомостей про належний виклик представника третьої особи (а.с.136).

У письмовій заяві про уточнення позовних вимог, яка надійшла до суду 29.01.2018 року (а.с.144-148), позивач надала доповнення до первісно поданої позовної заяви, та пояснила, що комісійною судово-медичною експертизою, яка була розпочата 04.05.2017 року та закінчена 04.11.2017 року, Вінницьким обласним бюро судово-медичної експертизи, висновок експертів №90-к, визначено їй ступінь втрати загальної та професійної працездатності. Отже згідно висновків судово-медичної комісії у неї на теперішній час наявні: післятравматичний коксартроз правого кульшового суглобу та неврит правого малогомілкового нерва з різким порушенням функцій статики і ходьби, вказані порушення опорно-рухових функцій тазу та правої ноги у неї стоять у причинному звязку з отриманою 21.08.2013 року травмою під час ДТП. Ці наслідки перенесеної травми спричинили стійку втрату загальної працездатності в розмірі 60% (із застосуванням ст.134 в) - 35% та ст.11 в) - 25% "Таблиці втрати спільної працеспособності в результаті різних травм". Зазначила, що згідно додатку до "Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичних експертиз" п.10.3 втрата професійної працездатності у неї як бухгалтера, становить 80%, та п.13 вона в подальшому наступного обстеження судово-медичною експертною комісією не підлягає, оскільки досягла пенсійного віку та їй безстроково встановлено І групу інвалідності. Отже, згідно із зазначеним висновком експертів завдане їй ушкодження здоровя і втрата загальної працездатності в розмірі 60% перебуває у причинному звязку з дорожньо-транспортною пригодою, яка сталась 21.08.2013 року з вини відповідача. За висновком медично-соціальної експертної комісії 18.11.2013 року внаслідок каліцтва її визнано інвалідом першої Б групи загального захворювання з ураженням ОРА безстроково, а також у даному висновку зазначено, що вона потребує сторонньої допомоги. Вказала, що на момент завдання їй шкоди, а саме каліцтва, вона не працювала, однак із заподіянням їй каліцтва вона втратила заробіток внаслідок втрати загальної працездатності в розмірі 60%, дана втрата перебуває у причинному звязку з отриманим нею каліцтвом з вини відповідача. Після отриманих травм з вини відповідача вона не може пересуватися без сторонньої допомоги та потребує постійного догляду, постійно відчуває фізичний біль в ділянці отриманих нею травм та постійні головні болі і запаморочення, постійно приймає медичні препарати, пересувається із сторонньою допомогою на інвалідному візку, у звязку з каліцтвом вона не може працевлаштуватися та працювати. Зазначила, що розмір втраченого нею заробітку необхідно обчислювати виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, а також на відшкодування втраченого нею заробітку сплаті підлягають одноразово, сума відшкодування втраченого заробітку, внаслідок зменшення загальної працездатності на 60%, з дня втрати працездатності, починаючи з 21.08.2013 року і до дня звернення до суду з позовом до 12.12.2016 року, та довічно щомісячні платежі з дня звернення до суду з позовом. Таким чином, за період з 21.08.2013 року до 31.08.2013 року 10 днів, в серпні 2013 року мінімальна заробітна плата становила 1147 грн., звідси сума відшкодування становить 1147х60%=688 грн., розмір втраченого заробітку за день складає: 688:31=22 грн., тобто сума відшкодування становить 22 грн. х 10 днів = 220 грн., за період з 01.09.2013 року до 01.12.2013 року мінімальна заробітна плата становила 1147 грн., звідси сума відшкодування становить: (1147х60%) х 3 місяці = 2064 грн.; за період з 01.12.2013 року до 01.09.2015 року мінімальна заробітна плата становила 1218 грн., звідси сума відшкодування становить: (1218х60%) х 21 місяць = 15346 грн.; за період з 01.09.2015 року до 01.05.2016 року мінімальна заробітна плата становила 1378 грн., звідси сума відшкодування становить: (1378х60%) х 8 місяців = 6614 грн.; за період з 01.05.2016 року до 01.12.2016 року мінімальна заробітна плата становила 1450 грн., звідси сума відшкодування становить: (1450х60%) х 7 місяців = 6090 грн.; за період з 01.12.2016 року до (дня звернення до суду з позовом) 12.12.2016 року мінімальна заробітна плата становила 1600 грн., звідси сума відшкодування становить: (1600х60%) = 960 гривень, розмір втраченого заробітку за день складає 960:31=30,96 грн., 30,96 грн. х 12 днів = 371 грн., тобто розмір втраченого нею заробітку, внаслідок зменшення загальної працездатності на 60% за період з 21.08.2013 року і до дня звернення до суду з позовом, а саме 12.12.2016 року становить 30705 гривень, що підлягає стягненню одноразово. Разом з тим, з дня звернення до суду з позовом з 12.12.2016 року і довічно суми відшкодування стягуються щомісячними платежами, однак за період з 12.12.2016 року до 31.12.2016 року мінімальна заробітна плата становила 1600 грн., звідси сума відшкодування становить 1600х60%=960 грн., розмір втраченого заробітку за день складає: 960:31=30,96 грн., тобто сума відшкодування становить 30,96 грн. х19 днів = 588 грн.; з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року мінімальна заробітна плата становила 3200 грн., звідси сума відшкодування щомісячними платежами з 01.01.2017 року до 31.12.2017 року становить 3200х60%=1920 грн., з 01.01.2018 року мінімальна заробітна плата становить 3723 грн., звідси сума відшкодування щомісячними платежами з 01.01.2018 року і безстроково становить 3723х60%=2233 грн. Зазначила, що цивільна відповідальність ОСОБА_4 була застрахована страховою компанією ПАТ "Страхова компанія "Універсальна" на умовах обовязкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів, та страхове відшкодування даною компанією за втрату її стійкої працездатності відшкодовано частково в розмірі 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі в сумі 41292 гривні, враховуючи яке, відповідач повинен їй сплатити різницю між фактичним розміром шкоди і страховою компанією, тому, втрачений нею заробіток внаслідок зменшення загальної працездатності на 60% за період з 12.08.2013 року до 12.12.2016 року, який має стягуватись одноразово в сумі 30705 грн., погашається повністю і не стягується (41292-30705=10587 гривень). Погашається і не підлягає стягненню частина щомісячних платежів на загальну суму 10587 гривень за період з 12.12.2016 року до 07.06.2017 року, таким чином за період з 12.12.2016 року до 31.12.2016 року становить 588 грн., з 01.01.2017 року до 01.06.2017 року становить 1920 грн. х 5 місяців = 9600 грн., з 01.06.2017 року до 07.06.2017 року становить 433,51 грн., отже разом ставить суму 10621 грн. Таким чином, враховуючи виплату страховою компанією страхового відшкодування, підлягає стягненню з відповідача різниця між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою, а саме довічно щомісячні платежі, зокрема: за період з 07.06.2017 року до 30 червня 2017 року 23 дні, у червні 2017 року мінімальна заробітна плата становила 3200 грн., звідси сума відшкодування становить 3200х60%=1920 грн., розмір втраченого заробітку за день складає 1920:30=64 грн., 64 грн. х 23 дні = 1472 грн., отже сума стягнення в червні 2017 року становить 1472 грн., сума стягнення щомісячних платежів з 01.07.2017 року по 31.12.2017 року становить 1920 грн., сума стягнення щомісячних платежів з 01.01.2018 року і довічно становить 2233 грн. Просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь втрачений нею заробіток (дохід) внаслідок зменшення загальної працездатності 60%, а саме: за червень 2017 року в сумі 1472 грн., з 01.07.2017 року до 31.12.2017 року щомісячно в сумі 1920 грн., з 01.12.2018 року і довічно в сумі 2233 грн., також стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

06.02.2018 року в підготовчому судовому засіданні оголошено перерву до 26.02.2018 року для ознайомлення сторони відповідача із заявою позивача про уточнення позовних вимог (а.с.155-157).

26.02.2018 року до суду представником відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 подано відзив на позов, в якому остання просила відмовити у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування втраченого заробітку, з підстав їх незаконності та необгрунтованості (а.с.160-162). Оскільки зі змісту ч.1 ст. 1195 ЦК України вбачається, що фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, підставою для цього є та обставина, що в результаті заподіяння даної шкоди громадянин не в змозі займатися колишніми видами діяльності, у тому числі виконувати колишню роботу, якщо в результаті заподіяння шкоди громадянин не поніс такого роду майнових втрат, предмет відшкодування відсутній, таким чином ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час травми не працювала, оскільки з 2010 року є непрацюючим пенсіонером за віком та отримує пенсію з урахуванням надбавки як інваліду 1Б групи. Будь-яких доказів, про те, що на час отримання травми остання отримувала дохід або за трудовими, чи за цивільно-правовими договорами, причому як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, та внаслідок отриманої травми втратила цей заробіток (дохід), позивач не надала. Враховуючи викладене, в результаті заподіяння шкоди, позивачка не понесла такі майнові втрати, як втрачений заробіток (дохід), а відтак предмет відшкодування відсутній.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 позов підтримав з викладених у ньому обгрунтувань. Додатково пояснив, що 21.08.2013 року відбулася транспортна пригода, внаслідок якої позивач ОСОБА_3 отримала тяжкі тілесні ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розривів брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів. Вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2014 року відповідача ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України та призначено покарання у виді пяти років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на три роки. На підставі ст.75 КК України його звільнено від відбування призначеного основного покарання з іспитовим строком на три роки. Внаслідок ДТП здоровю позивача було заподіяно значної шкоди. Після ДТП ОСОБА_3 безперервно проходила медичне лікування у різних медичних та санаторних закладах, постійно приймає ліки. 18.11.2013 року ОСОБА_3 визнано інвалідом І групи загального захворювання та на час події ДТП вона була пенсіонеркою та ніде не працювала, однак, до того за станом свого здоровя вона не була позбавлена можливості працювати та отримувати додатковий дохід. Разом з тим, позивач після травми залишається непрацюючим пенсіонером, який втратив професійну працездатність та вже не має можливості піти працювати, оскільки отриманні ушкодження, завдані ОСОБА_3 під час ДТП, не дають змоги їй працювати, остання потребує постійного догляду. Розмір втраченого ОСОБА_3 заробітку обчислювався, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, у відповідності до положень ст.1195 ЦК України. Просив позов ОСОБА_3 задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 позов не визнала. Підтримала раніше поданий відзив на позов, відповідно до якого вважає, що позовні вимоги незаконні та необґрунтовані. Зокрема, вимоги позивача предявлено на підставі ч.1 ст.1195 ЦК України, яка передбачає, що особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобовязана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності. Вважає, що вказана норма застосовується виключно щодо осіб, які на момент заподіяння шкоди працювали і внаслідок її заподіяння втратили можливість надалі працювати та були звільнені або переведені на нижче оплачувану роботу. Шкода позивачці заподіяна 21.08.2013 року, хоча з 06.07.2010 року вона перебуває на обліку в управлінні Жмеринського обєднаного управління ПФУ Вінницької області та отримує пенсію за віком, призначену відповідно до Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", отже на час нещасного випадку вона була непрацездатною, та отримувала пенсію за віком. Натомість норми на які посилається сторона позивача, стосуються працездатних осіб, тобто наразі представник позивача не довів, що ОСОБА_3 мала втрачений заробіток на момент заподіяння їй шкоди. Заперечуючи проти задоволенні даного позову, оскільки у даному випадку такої шкоди позивачу не заподіяно, просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, що містяться у матеріалах справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2014 року у кримінальному провадженні №1-кп/130/14/2014 (справа №130/3901/13-к) ОСОБА_4 визнано винуватим та призначено покарання за ч.3 ст.286 КК України у виді пяти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки та відповідно до вимог ст.75 КК України звільнено від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, якщо він протягом іспитового строку терміном три роки не вчинить нового злочину. Вироком суду встановлено, що 21.08.2013 року о 08 годині 45 хвилин ОСОБА_4, керуючи технічно справним автомобілем "Rover-416", державний номерний знак НОМЕР_1, на ділянці автомобільної дороги Т 02-18 Лука-Барська Ямпіль поблизу с.Рів Жмеринського району Вінницької області порушив п. 14.2-в, 14.2-г Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення керованого ним автомобіля із автомобілем ВАЗ-2106, державний номерний знак НОМЕР_2. Внаслідок зіткнення водій автомобіля ВАЗ-2106, державний номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_5 та пасажир ОСОБА_6 загинули, а пасажир ОСОБА_3, яка в момент зіткнення знаходилась на задньому сидінні автомобіля ВАЗ-2106, згідно з висновком експертного дослідження №168, розпочатого 27.08.2013 року та закінченого 17.10.2013 року, отримала ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розриву брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. Порушення вимог п. 14.2-в, 14-6-г Правил дорожнього руху України ОСОБА_4 знаходяться у причинному звязку із наслідками (а.с.5-7).

Згідно копії довідки до акта огляду МСЕК від 18.11.2013 року ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, встановлено інвалідність першої Б групи загального захворювання з урахенням ОРА безстроково, а також визначено її потребу у сторонній допомозі. (а.с.8)

Згідно з копіями виписок з медичних карт амбулаторного (стаціонарного) хворого та довідки Печерської обласної лікарні відновного лікування ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебувала на лікуванні з 18.11.2013 року до 12.12.2013 року, 22.09.2014 року до 10.10.2014 року, з 15.01.2015 року до 28.01.2015 року, з 10.05.2016 року до 16.05.2016 року, з 09.11.2015 року до 11.12.2015 року, з 29.02.2016 року до 18.03.2016 року, з 14.11.2016 року до 05.12.2016 року (а.с. 10-14, 17, 18, 26, 27-28, 59-72), окрім того, 21.08.2013 року позивачу ОСОБА_3 заведено медичну карту амбулаторного хворого №6088 (а.с. 22-25), відповідно до яких вона проходила лікування внаслідок отриманих від ДТП травм.

Відповідно до висновку експертного дослідження №168, розпочатого 27.08.2013 року та закінченого 17.10.2013 року, ОСОБА_3 отримала ушкодження у вигляді перелому кісток тазу, розриву брижжі тонкої кишки з внутрішньо-черевною кровотечею, рани лівої гомілки, садна в ділянці правого ліктьового суглобу та правого кульшового суглобів, внаслідок дії предметів салону автомобіля в умовах дорожньо-транспортної пригоди 21.08.2013 року, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент заподіяння. (а.с. 19-21, 102-105).

Згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи, розпочатої 04.05.2017 року та закінченої 04.11.2017 року, №90-к (а.с.124-130) у ОСОБА_3 наявні післятравматичний коксартроз правого кульшового суглобу та неврит правого малогомілкового нерва з різким порушенням функцій статики і ходьби. Вказані порушення опорно-рухових функцій тазу та правої ноги у ОСОБА_3 стоять у причинному звязку з отриманою 21.08.2013 року травмою під час ДТП. Ці наслідки перенесеної травми спричинили стійку втрату загальної працездатності в розмірі 60% (із застосуванням ст.134 в) 35% та ст.11 в ) 25% "Таблицы процентов утраты общей трудоспособности в результате различных травм" Инструкции Министерства Финансов СССР "О порядке организации и проведении Врачебно-страховой експертизы" №2 от 08.01.1986 г.). Згідно додатку до "Правил проведення комісійних судово-медичних експертиз в бюро судово-медичних експертиз" п.10.3, втрата професійної працездатності у ОСОБА_3В, як бухгалтера, становить 80%, та п.13 ОСОБА_3 в подальшому наступного обстеження судово-медичною експертною комісією не підлягає, оскільки досягла пенсійного віку та їй безстроково встановлено І групу інвалідності.

Позивачкою ОСОБА_3 надано розписку, в якій вона зазначає, що не має до водія ОСОБА_4 претензій по факту ДТП, яка сталася 21.08.2013 року, в результаті якої загинув її брат ОСОБА_5 Претензії майнового характеру до водія ОСОБА_4 предявлятися не будуть, а будуть предявлятися до страхової компанії (а.с.163).

За змістом заяви від 22.03.2014 року ОСОБА_3, підпис якої засвідчено нотаріально (а.с.164), адресованої Апеляційному суду Вінницької області, ОСОБА_4, причетним до ДТП, що сталася 21.08.2013 року поблизу м.Жмеринка за участю автомобілів ВАЗ-2106 та Rover-416, відшкодовані їм матеріальні та моральні збитки в повному обсязі (окрім тих, які має відшкодувати страхова компанія) претензій до нього з їх боку не має. Також повідомляє, що ОСОБА_4 та його родина надалі продовжує надавати посильну допомогу та піклується їх долею та долею їх дітей.

Згідно копії свідоцтва про народження серія І-ТК №400432 (а.с.165) вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_10 є відповідно батьками неповнолітнього ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У відповідності до положень ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обовязкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Згідно із ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

У відповідності до положень ч.1,2,5 ст.1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, повязана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим обєктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Згідно положень ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

У разі каліцтва або іншого ушкодження здоровя фізичної особи, яка в момент завдання шкоди не працювала, розмір відшкодування визначається виходячи з розміру мінімальної заробітної плати.

Шкода, завдана фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, відшкодовується без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоров'я, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів.

Договором або законом може бути збільшений обсяг і розмір відшкодування шкоди, завданої потерпілому каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя.

Ця норма збігається із правилом ч.3 ст.22 ЦК України, яка також передбачає, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до вимог ч.1,3 ст.1197 ЦК України розмір втраченого фізичною особою внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоровя заробітку (доходу), що підлягає відшкодуванню, визначається у відсотках від середнього місячного заробітку (доходу), який потерпілий мав до каліцтва або іншого ушкодження здоровя, з урахуванням ступеня втрати потерпілим професійної працездатності, а за її відсутності загальної працездатності. Середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється за бажанням потерпілого за дванадцять або за три останні календарні місяці роботи, що передували ушкодженню здоровя або втраті працездатності внаслідок каліцтва або іншого ушкодження здоров'я. Якщо середньомісячний заробіток (дохід) потерпілого є меншим від пятикратного розміру мінімальної заробітної плати, розмір втраченого заробітку (доходу) обчислюється виходячи з пятикратного розміру мінімальної заробітної плати. Якщо потерпілий на момент завдання йому шкоди не працював, його середньомісячний заробіток (дохід) обчислюється, за його бажанням, виходячи з його заробітку до звільнення або звичайного розміру заробітної плати працівника його кваліфікації у цій місцевості.

До втраченого заробітку (доходу) включаються всі види оплати праці за трудовим договором за місцем основної роботи і за сумісництвом, з яких сплачується податок на доходи громадян, у сумах, нарахованих до вирахування податку. До втраченого заробітку (доходу) не включаються одноразові виплати, компенсація за невикористану відпустку, вихідна допомога, допомога по вагітності та пологах тощо.

З аналізу наведених вище цивільно-правових норм можна зробити висновок, що особа, якій заподіяно шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, має право вимагати від фізичної або юридичної особи, яка завдала такої шкоди, відшкодування заробітку (доходу), втраченого ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності.

За змістом п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розяснено, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний звязок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. При заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обовязок по її відшкодуванню, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, тільки умислу потерпілого. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли іншого не встановлено законом, розмір належного з володільця джерела підвищеної небезпеки відшкодування має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Відповідно до вимог ч.3,4 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 21.08.2013 року, отримала тілесні ушкодження, внаслідок яких їй було встановлено першу Б групу інвалідності, на момент завдання вказаної шкоди її здоровю, а саме каліцтва, вона не працювала, заробітної плати не отримувала, отримуючи пенсію за віком.

Шкода, завдана здоровю позивача ОСОБА_3, спричинена дією джерела підвищеної небезпеки, а саме діяльністю відповідача ОСОБА_4, повязаної з використанням транспортного засобу, та перебуває у причинному звязку із діями останнього, що встановлено вироком Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 23.01.2014 року, який у встановленому порядку набув законної сили, відтак не потребує доказування цих обставин.

З урахуванням висновків комісійної судово-медичної експертизи, розпочатої 04.05.2017 року та закінченої 04.11.2017 року, №90-к, які також наразі визнані стороною відповідача, наслідки перенесеної позивачем ОСОБА_3 травми, отриманої 21.08.2013 року під час ДТП, а саме наявні у неї післятравматичний коксартроз правого кульшового суглобу та неврит правого малогомілкового нерва з різким порушенням функцій статики і ходьби стоять у причинному звязку із вказаною травмою та спричинили стійку втрату загальної працездатності позивача в розмірі 60%, про оспорювання наслідків чого аргументовано заявлено даний цивільний спір.

Суд приймає до уваги доводи сторони позивача стосовно обовязку відповідача ОСОБА_4, як фізичною особою, яка завдала шкоди каліцтвом ОСОБА_3, відшкодувати їй заробіток (дохід), втрачений останньою внаслідок втрати у вказаному розмірі загальної працездатності. При цьому судом визначається правомірність позову в частині вимог щодо відповідного обовязку відшкодування відповідачем позивачеві завданої каліцтвом шкоди фізичній особі, яка не працювала, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та без урахування пенсії, призначеної у звязку з втратою здоровя, або пенсії, яку вона одержувала до цього, а також інших доходів, що на думку суду цілковито узгоджуються з відповідними положеннями ст.1195 ЦК України. Отже, можливість на час отримання призначеної їй пенсії за віком працювати та отримувати додатковий дохід, здійснення чого визначалося лише за власним розсудом самого позивача, тобто не становило обовязкової умови для її особистих дій, однак, за отриманим внаслідок винних дій відповідача каліцтвом позивач безумовно втратила таку можливість вже незалежно від її волевиявлення, а тому має право на встановлене законом відшкодування винною особою втраченого нею заробітку (доходу).

Одночасно суд визнає безпідставиними заперечення позову стороною відповідача щодо відсутності у позивача оспорюваного права на відшкодування втраченого заробітку (доходу) внаслідок того, що на час заподіяння ОСОБА_3 не працювала та не отримувала іншого доходу, окрім призначеної їй пенсії за віком, оскільки спеціальною нормою цивільного закону передбачено право на відповідне відшкодування саме особи, яка не працювала, без урахування призначеної їй пенсії, отже поширюється на обсяг прав пенсіонера, тобто непрацездатної особи, що розраховується суто з розміру мінімальної заробітної плати. Натомість розрахунок аналогічного відшкодування на користь фізичної особи, яка працювала за трудовим договором, визначається згідно положень іншої норми цивільного закону за відмінним способом розрахунку, який передбачає інші обмеження середньомісячного заробітку, що також поширюється на потерпілих осіб, які на момент завдання їм шкоди не працювали (ст.1197 ЦК України), положення якої не підлягають заявленому відповідачем застосуванню щодо спірних правовідносин.

Суд також не приймає до уваги представлені стороною відповідача письмові заяви позивача ОСОБА_3 стосовно повного та добровільного відшкодування відповідачем ОСОБА_4 спричиненої шкоди, із запевненням про відсутність намірів ініціювати предявлення до останнього вимог майнового характеру, а також щодо наявності на утриманні відповідача малолітнього сина та дружини, яка має статус внутріньо переміщеної особи із зони АТО, оскільки вказані заяви надані позивачем вочевидь до часу визначення незворотності відповідних наслідків ушкодження її здоровя та визначення ступеня втрати працездатності, що унеможливлювало завчасне визначення оспорюваних наразі претензій. Натомість обовязкок відповідача щодо відшкодування втраченого позивачем заробітку (доходу) не обмежується наявністю на його утриманні неповнотіньої особи та дружини, а обставин виникнення заподіяної позивачу шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого чи її грубої необережності в ході судового розгляду не встановлено, що виключає можливість зменшення розміру оспорюваного відшкодування або відмови у відшкодуванні шкоди з цих підстав.

Тому суд з урахуванням викладеного доходить висновку, що у звязку із завданою шкодою каліцтвом стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заробіток (дохід), втрачений нею внаслідок втрати загальної працездатності, що підлягає розрахунку, починаючи з дати заподіяння відповідного ушкодження, тобто з 21.08.2013 року, виходячи з встановленого законом на той період часу розміру мінімального розміру заробітної плати 1147 грн. та визначеної екпертним шляхом стійкої втрати загальної працездатності позивача в розмірі 60%, а саме в сумі 688,20 грн. (1147 грн. х 60%), щомісячно.

При цьому суд визначає безпідставними вимоги позивача щодо послідовного розрахунку заявленого відшкодування втраченого заробітку (доходу) внаслідок втрати загальної працездатності згідно визначених законом змін розмірів мінімальної заробітної плати, оскільки перерахунок розміру шкоди з цих підстав не передбачений законом, умова щодо чого визначена вимогами ч.4 ст.1195 ЦК України. Натомість у відповідності до вимог ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" серед іншого суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом, до яких належить також оспорюване відшкодування, підлягають індексації, що визначає достатній захист відповідних права позивача в межах заявлених вимог. Також з огляду на повідомлені стороною позивача обставини попереднього страхового відшкодування їй ПАТ "Страхова компанія "Універсальна" в розмірі 41292 грн. в обсязі страхування цивільної відповідальності ОСОБА_4 саме в рахунок компенсації втраченого заробітку (доходу) ОСОБА_3, обовязок щодо відшкодування ним останній підлягає зменшенню на вказану сума коштів. Отже, з урахуванням наведеної сукупності позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.3 Конституції України, ст.10, 22, 1166, 1195, 1197 ЦК України, ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", ст. 10, 12, 13, 89, 141, 142, 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ :

Позов задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_4) втрачений внаслідок втрати загальної працездатності в розмірі 60% заробіток (дохід) в сумі 688 гривень 20 копійок щомісячно, починаючи з 21.08.2013 року до закінчення такого права, за вирахуванням сплаченого ПАТ "Страхова компанія "Універсальна" страхового відшкодуання в сумі 41292 гривні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Рішення набуває законної сили після закінчення строків його оскарження, якщо не було подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення, Апеляційному суду Вінницької області через Жмеринський міськрайонний суд Вінницької області.

Повне судове рішення складено 14.05.2018 року.

Суддя Вернік В.М.