Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 753/20577/17
Номер провадження 22-ц/796/4042/2018
Головуючий у суді першої інстанції А.М. Коренюк
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
22 травня 2018 року місто Київ

Номер справи 753/20577/17

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.,

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

розглянувши у приміщенні Апеляційного суду міста Києва у порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи (їх представників) апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2018 року, ухваленого у складі судді Коренюк А.М. в приміщенні Дарницького районного суду міста Києва о 15 год. 10 хв. (інформація про дату складення повного рішення в матеріалах справи відсутня),-

в с т а н о в и в :

07 листопада 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому, до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини, мотивуючи тим, що з 19.09.2012 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Мають з відповідачем спільну дитину - сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач працює, має дохід, проте не надає повноцінної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини, а тому просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільної дитини сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно з дня звернення із позовом до суду та до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.11.2017 року та до повноліття сина, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Допущено негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах платежу за один місяць. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду в частині встановленого розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду в цій частині змінити та встановити аліменти на утримання ОСОБА_5 у розмірі ј частини від його заробітку (доходу) щомісячно.

В обґрунтування зазначив, що встановлений судом розмір аліментів на утримання сина є завищеним, визначення аліментів у розмірі ј від частини його заробітку (доходу) щомісячно, з урахуванням прожиткового мінімуму з 01.01.2018 року у розмірі 1860,00 грн., буде достатнім для забезпечення потреб дитини відповідного віку та обов'язку обох батьків по забезпеченню належного утримання. Зазначив, що при ухваленні рішення судом не було взято до уваги та не враховані його доводи з приводу того, що він добровільно виконував обов'язок по матеріальному забезпеченню сина, перераховував на його банківську картку гроші, не відмовляв позивачу у будь - яких виплатах, які стосувалися дитини у рівних частках з нею. Про будь - які додаткові витрати понесені нею на утримання чи виховання сина, позивач його не повідомляла та вважає, що вона не була позбавлена можливості заявити про такі додаткові витрати на дитину у порядку ст.185 СК України, а заняття сина у танцювальній студії та участь у змаганнях не свідчить про існування особливих обставин, а є звичайним способом життя дитини. Вказав про те, що несе інші витрати, а саме на утримання житла, де проживає разом з позивачем, сином та своєю матір'ю - пенсіонеркою, яка має мінімальний дохід 3200,00 грн. та фактично також перебуває на його утриманні, оскільки усі послуги він сплачує особисто та витрати необхідні на лікування матері також. Вказав, що визначаючи розмір аліментів суд не врахував його доходи, відповідно до яких ј частина становитиме значно більше ніж прожитковий мінімум визначений законом для дитини відповідного віку.

Зважаючи на положення п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд міста Києва здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

У відповідності до вимог п.13 ст.7, ч.1, п.1 ч.4 ст. 369 ЦПК України розгляд апеляційної скарги здійснюється апеляційним судом у письмовому провадженні, без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання, оскільки дана справа не відноситься до тих справ, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Позивач скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, у якому просила апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення, а рішення суду без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим. Звернула увагу на те, що стороною відповідача не надано суду доказів неможливості сплати аліментів на утримання єдиного сина у розмірі визначеному судом.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у шлюбі з 19.09.2012 року, зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №1386 (а.с.3). Мають спільного сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до свідоцтва про народження дитини виданого 12 грудня 2006 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві за актовим записом №3199, батьком ОСОБА_5 є відповідач у справі - ОСОБА_4 (а.с.2).

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами існують суперечки з приводу утримання та матеріального забезпечення їх спільної дитини сина ОСОБА_5. Відповідач не заперечує проти сплати аліментів на утримання сина, однак не погоджується із їх розміром визначеним судом.

Відтак, рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 березня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення аліментів відповідачем не оскаржується, а тому його законність і обґрунтованість в цій частині судом апеляційної інстанції згідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України не перевіряється.

Так, задовольняючи позовні вимоги в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на утримання їх спільної дитини, суд першої інстанції врахував матеріальний стан позивача, яка веде окреме господарство, має окремий бюджет, та на утриманні якої знаходиться неповнолітня дитина, її стан здоров'я, потреби та матеріальний стан відповідача, який працює, інших утриманців, крім сина ОСОБА_5, немає та має достатні можливості сплачувати аліменти на його утримання у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам, з огляду на таке.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно вимог ч.ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Так, згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ч. 1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, за змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх достатній розмір.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Аналіз положень статті 183 СК України передбачає, що розмір частки від заробітку, що приходиться на утримання дитини, законом не встановлюється, а визначається судом у кожному конкретному випадку при вирішенні питання про стягнення аліментів з урахуванням обставин, які передбачені у статті 182 СК України.

Із матеріалів справи вбачається, що наразі малолітній син сторін проживає разом з батьками за однією адресою та перебуває на утриманні матері. Відповідач повноцінної матеріальної допомоги на утримання та виховання дитини не надає, тому позивач бажала отримувати аліменти офіційно в примусовому порядку. Визначаючи питання щодо розміру аліментів, які підлягатимуть стягненню з відповідача на користь позивача на утримання їхнього неповнолітнього сина, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, оскільки такий розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги закону.

Так, судом було вірно взято до уваги матеріальний стан позивача, яка не має у власності нерухомого чи рухомого майна, проживає у квартирі належній її чоловікові, веде окреме господарство, працює помічником вихователя у приватному дитячому садочку, має щомісячний заробіток 3200,00 грн. та має на утриманні малолітню дитину, потреби дитини, стан її здоров'я.

Також судом було вірно враховано при визначенні розміру аліментів матеріальний стан відповідача, його стан здоров'я, наявне у нього рухоме та нерухоме майно (квартира, автомобіль), веде окреме господарство, грошові вклади у банках, працює, має стабільний дохід/заробіток, розмір його заробітку/доходу. Дані обставини не заперечувалися відповідачем. Суд також врахував, що крім сина ОСОБА_5 відповідач не має інших утриманців, оскільки його мати має самостійний дохід у вигляді пенсії. Даних про те, що відповідач утримує свою матір матеріали справи не містять.

З урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку щодо наявності у відповідача можливості сплачувати аліменти на утримання сина ОСОБА_5 у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Доводи апеляційної скарги у тому, що на утриманні у відповідача знаходиться його мати - пенсіонерка колегією суддів оцінюються критично та відхиляються, з огляду на таке.

За змістом ч.4 ст. 12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін у справі.

Положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як вбачається, жодних доказів, які б підтверджували те, що мати відповідача перебуває на його утриманні матеріали справи не містять. Навпаки, із матеріалів справи вбачається, що мати відповідача є пенсіонеркою, яка отримує пенсію. Надання їй матеріальної допомоги чи проживання її разом з відповідачем не є підтвердженням того, що вона перебуває на утриманні сина.

Доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції в цій частині матеріали справи не містять. Таких доказів не було додано ОСОБА_4 до апеляційної скарги та не здобуто таких доказів у ході розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Хибними є твердження апеляційної скарги щодо наявності підстав зменшення визначеного судом розміру аліментів з 1/3 на 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно з посиланням на те, що він добровільно постійно надає матеріальну допомогу сину, оскільки із наявних у матеріалах справи копій квитанцій вбачається, що така допомога надавалася відповідачем після звернення позивача до суду із даним позовом.

Колегія суддів звертає увагу, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» було внесено ряд змін до Сімейного кодексу України, зокрема збільшено мінімально допустимий розмір аліментів на одну дитину та встановлено, що він не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Вказаний Закон набрав чинності 08 липня 2017 року, тобто діяв станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення, що було враховано судом першої інстанції, внаслідок чого визначено мінімальний розмір аліментів в розмірі не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку.

Так, відповідно до п.14 ч.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року № 146 (з наступними змінами) «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб», утримання аліментів з працівників провадиться з усіх видів заробітку і додаткової винагороди як за основною роботою, так і за роботою за сумісництвом.

Крім того, стягнення аліментів на утримання сина у примусовому порядку за рішенням суду є правом позивача, яким вона скористалася, оскільки син перебуває на її утриманні. Надання матеріальної допомоги сину шляхом пересилання коштів на його банківський рахунок є правом відповідача та не може впливати на розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідач на утримання сина за рішенням суду, оскільки така матеріальна допомога може носити мінливий характер, що може призвести у подальшому до порушення прав позивача та дитини на гідний рівень життя..

Дійсно, заняття сина у танцювальній студії та його участь у змаганнях не свідчить про існування особливих обставин, а є звичайним способом життя дитини. Дані обставини були враховані судом при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання сина, а тому жодних правових підстав для віднесення таких витрат до додаткових немає. Відтак посилання ОСОБА_4 щодо звернення позивача до суду із позовом про стягнення додаткових витрат на утримання дитини також є хибними.

Таким чином, під час розгляду справи суд першої інстанції дотримався вимог закону, повно та всебічно з'ясував обставин справи, надав правильну оцінку доводам і запереченням сторін та зібраним у справі доказам, вірно застосував норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, з огляду на що, рішення суду першої інстанції в частині його перегляду апеляційним судом є законним та обґрунтованим.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності змінити рішення суду в частині визначеного розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини з 1/3 на 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині оскарження відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування або зміни з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Справу було розглянуто судом першої інстанції на підставі встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та належних доказів.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.11.2017 року та до повноліття сина, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, залишає без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, п.8 ч.1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року,п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд -

п о с т а н о в и в :

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 06 березня 2018 року в частині визначення розміру аліментів, які підлягають стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 на утримання сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/3 частини від його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 07.11.2017 року та до повноліття сина, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 22 травня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна