Постанова

Іменем України

14 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/11683/15-ц

провадження № 61-14253св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року у складі суддів: Андрієнко А. М,., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про зобов'язання не чинити перешкод у користуванні квартирою, визнання недійсним договору оренди та виселення.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з лютого 2013 року вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій незаконно залишилася проживати колишній власник квартири - ОСОБА_5 Крім того, ОСОБА_5 у грудні 2014 року незаконно уклала з ОСОБА_6 договір оренди вказаної квартири. Зазначала, що відповідачі відмовляються добровільно виселитися з квартири, чим порушують її право власності.

Виходячи з наведеного, ОСОБА_4 просила задовольнити позовні вимоги та зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні квартирою, визнати недійсним договір оренди квартири, укладений між відповідачами, та виселити їх.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Визнано недійсним договір оренди квартири АДРЕСА_1, укладений 01 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Виселено ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. В задоволенні іншої частини позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів підлягають задоволенню, оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 є тимчасовими мешканцями, які підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Задовольняючи позовні вимоги щодо визнання договору оренди спірної квартири недійсним, суд виходив з того, що відповідач ОСОБА_5 на час укладення зазначеного договору не була власником спірної квартири, тому оспорюваний договір оренди є недійсним, як такий, що суперечить закону.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в частині виселення ОСОБА_5 скасовано і в цій частині ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житлового приміщення відмовлено. В іншій частині рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги в частині виселення ОСОБА_5, помилково виходив з того, що вона є тимчасовим мешканцем, а тому виселення ОСОБА_5 повинно відбуватися на підставі положень Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити без змін рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції неправомірно дійшов висновку про застосування до спірних правовідносин вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України як необхідної підстави для виселення відповідача, не визначив відповідача ОСОБА_5 тимчасовим мешканцем у розумінні статті 98 ЖК України та неправильно вказав у рішенні про застосування до спірних правовідносин статей 168, 169 ЖК України.

16 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За змістом статті 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майно має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судами встановлено, що заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року визнано право власності ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1, а в березні 2013 року вона зареєструвала вказане право власності у встановленому законом порядку. Право власності ОСОБА_4 на квартиру визнано у порядку звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідач ОСОБА_5 є попереднім власником квартири, зареєстрована в ній та постійно проживає.

01 грудня 2014 року ОСОБА_5 уклала з ОСОБА_6 договір оренди спірної квартири, згідно з яким власник квартири ОСОБА_5 передала в тимчасове володіння та користування відповідачу ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_1 з метою створення громадської приймальні народного депутата України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про застосування до спірних правовідносин статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України як необхідної підстави для виселення відповідача ОСОБА_5, не визначив її тимчасовим мешканцем у розумінні статті 98 ЖК України та неправильно вказав у рішенні про застосування до спірних правовідносин статей 168, 169 ЖК України, є необґрунтованими з огляду на таке.

Судами встановлено, що відповідач ОСОБА_5 була власником спірної квартири та постійно проживає і зареєстрована в ній. Квартира АДРЕСА_1 вибула з її власності шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки позивачем ОСОБА_4

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не може вважатися тимчасовим мешканцем, суд першої інстанції в рішенні послався на статтю матеріального закону, яка не регулює відносини сторін (стаття 98 ЖК України).

За таких обставин суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в цій частині, правильно вказав на те, що виселення відповідача ОСОБА_5 повинно здійснюватися на підставі статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України.

Крім того, постановою Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-875цс15 у справі № 02/2-5561/12 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_9 про визнання прав власності на квартиру та виселення з квартири скасовано заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 16 жовтня 2012 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 квітня 2014 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 жовтня 2014 року в частині виселення ОСОБА_5 та ОСОБА_9, в задоволенні позову в цій частині відмовлено.

У даній справі судами встановлено, що ОСОБА_9 була обізнана про необхідність виселення з 01 серпня 2012 року, а 29 березня 2013 року ОСОБА_9 та ОСОБА_5 подали до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у місті Києві заяви, в яких повідомили про добровільне виконання судового рішення в частині виселення.

Установивши у цій справі, що в іпотеку передано квартиру, яка була одержана ОСОБА_5 у власність за договором міни квартир від 25 вересня 1997 року, а не за рахунок кредитних коштів, оскільки договір іпотеки був укладений у квітні 2011 року,суди дійшли помилкового висновку про наявність передбачених законом підстав для виселення мешканців із зазначеного будинку без надання їм іншого постійного житла.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року № 6-875цс15 у зазначеній справі, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК України). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК України.

Отже, правомірним є висновок суду апеляційної інстанції у справі, яка переглядається, про відсутність правових підстав для виселення ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення у порядку, передбаченому частинами другою, третьою і четвертою статті 109 ЖК України.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року в незміненій при апеляційному розгляді справи частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв