Номер провадження: 22-ц/785/1992/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кононенко Н. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.02.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Одеської області у складі:

Головуючого: Кононенко Н.А.

суддів: Сегеди С.М.,

ОСОБА_2

при секретарі: Цихиселі Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на майно та витребування майна, та зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2017 року,-

встановила:

07 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, Управління державної реєстрації Одеської міської ради про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, скасування державної реєстрації права власності, визнання права власності на майно та витребування майна.

Посилаючись на те, що 15 серпня 2007 року між ОСОБА_7, ОСОБА_3 та ОСОБА_8Г, був укладений договір міни, згідно умов якого сторони передали належні їм на праві власності квартири АДРЕСА_1, 3 в м. Одеса в обмін на належне ОСОБА_8 домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Садіковська, 22.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеса від 27 вересня 2007 року вказаний договір був визнаний дійсним. На підставі вказаного рішення суду за ОСОБА_8 була здійснена державна реєстрація права власності на АДРЕСА_2, 3 в м. Одеса. У 2011 році ОСОБА_8 померла, в порядку спадкування, на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13.08.2012 року (р. №№2086 та 2088), виданих приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, право власності на квартиру АДРЕСА_1,3 в м. Одеса було зареєстровано в рівних долях за відповідачами. Проте, рішенням апеляційного суду Одеської області від 09.09.2014 року, рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27 вересня 2007 року було скасовано та в задоволені позову про визнання договору міни дійсним -відмовлено.

За таких обставин позивач вважає, що свідоцтва про право на спадщину, видані приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, щодо отримання у власність відповідачів квартир № 28 в будинку №73 по вул. Овідіопольська дорога, 3 в м. Одеса не відповідає діючому законодавству та порушує право власності на майно позивача. У зв'язку із наведеним, посилаючись на положення ст.ст.203, 215, 387 388, 658, 1301 ЦК України, позивач просив суд: визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року №2086 та №2088, видані на квартиру АДРЕСА_1, 3 в м. Одеса на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_10, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, визнати за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_2,3 в м. Одеса., витребувати з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 АДРЕСА_2,3 в м. Одеса., скасувати у реєстрі прав власності запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на АДРЕСА_2, 3 в м. Одеса на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про визнання права власності.

Посилаючись на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27.09.2007 р. по справі № 2-8238/2007р., задоволені позовні вимоги ОСОБА_7 та ОСОБА_3 до ОСОБА_8 про визнання дійсним договору міни укладеного 15.08.2007 р. та визнання права власності. На підставі даного рішення суду, за ОСОБА_8, визнано право власності на квартиру №28, що знаходиться в м. Одесі, по вул. Овідіопольська дорога, 3 в будинку №73. Дане рішення набрало законної сили 08.10.2007 року та відповідно до ст. 182 ЦК України її право власності було зареєстровано в Реєстрі прав власності у КП «ОМБТІ та РОН» 21.11.2007 року. 24 травня 2011 року, ОСОБА_8 померла, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1, 3 у м. Одесі на законних підставах, а саме шляхом прийняття спадщини згідно діючого законодавства України, після смерті ОСОБА_8, яка була власником обєкта спадщини вищезазначеної квартири на підставі проведеної уповноваженим органом державної реєстрації прав власності за рішенням суду, яке набрало законної сили. Таким чином, відповідачі просили суд визнати за ОСОБА_11 право власності на 1/2 частки квартири №28, що знаходиться в м. Одесі, по вул. Овідіопольська дорога, 3 в будинку №73, та визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частки квартири №28, що знаходиться в м. Одесі, по вул. Овідіопольська дорога, 3 в будинку №73.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року №2086 та №2088, видані на квартиру АДРЕСА_1, 3 в м. Одеса на імя ОСОБА_4 та ОСОБА_10, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9

Скасовано у реєстрі прав власності запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на АДРЕСА_2, 3 в м. Одеса на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_2, 3 в м. Одеса.

Витребувано з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 АДРЕСА_2, 3 в м. Одеса.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права власності залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_4 ОСОБА_6подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у повному обсязі,та задовольнити зустрічні позовні вимоги, посилаючись на порушення судом норм права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, заперечень проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3Л, та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5В, районний суд виходив з того, що судове рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 вересня 2007 року, на підставі якого за спадкодавцем ОСОБА_8 було визнано право власності на спірну квартиру у подальшому було скасоване рішенням апеляційного суду Одеської області від 9 вересня 2014 року та у визнанні дійсним договору міни відмовлено.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Так, апеляційним судом встановлено, підтверджено матеріалами справи та не спростовується сторонами, що 15 серпня 2007 року між ОСОБА_7К, ОСОБА_3Л та ОСОБА_8, був укладений договір міни, згідно умов якого ОСОБА_7К і ОСОБА_3 передали належні їм на праві власності квартири №28, 30 та 46 в будинку №73 по вул. Овідіопольська дорога,3 в м. Одеса в обмін на належне ОСОБА_8 домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул..Садіковська, 22.

Як вбачається з рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року у справі № 2-8238/ 2007р. за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5В про визнання договору міни дійсним позов ОСОБА_7 , ОСОБА_3 задоволено, визнано договір міни, укладений між ОСОБА_7 , ОСОБА_3 та ОСОБА_8Г 15 серпня 2007 року дійсним, визнано за ОСОБА_7 , ОСОБА_3 право спільної власності на домоволодіння, що розташоване в м. Одеса, вул.Садіковська, 22., яке складається з А- житловий будинок, Б - житловий будинок, Б1 - житловий будинок, В - житловий будинок, Г- житловий будинок, Д-літня кухня, М-сарай, Ж - сарай, 3 - сарай, И - сарай, К - сарай, Н - погріб, N - огородження, житловою площею 305,9 кв.м., загальною площею під спорудами 576 кв.м. і земельної ділянки площею 1006 кв.м., на якій знаходяться ці споруди в рівних частках, визнано за ОСОБА_8Г право власності на квартиру АДРЕСА_1,3 в м. Одеса та складається в цілому з однієї жилої кімнати, житловою площею 22,6 кв.м., загальною площею 52,4 кв.м, визнано за ОСОБА_4В право власності на квартиру АДРЕСА_3,3 в м. Одеса та складається в цілому з однієї жилої кімнати, житловою площею 22,2 кв.м., загальною площею 51,9 кв.м., визнано за ОСОБА_5В право власності на квартиру АДРЕСА_4,3 в м. Одеса та складається в цілому з трьох жилих кімнат, житловою площею 49,5 кв.м., загальною площею 78,6 кв.м. Скасування рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року у справі № №2-8238/ 2007р , яке стало підставою виникнення у ОСОБА_8Г права власності на квартиру, виключає її права розпоряджатися зазначем майном,оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, у тому числі виключає можливість спадкування зазначеного майна.

Разом з тим, як вбачається з рішення апеляційного суду Одеської області від 09.09.2014 року, рішення Приморського районного суду м.Одеса від 27 вересня 2007 року скасовано та в задоволені позову ОСОБА_7 , ОСОБА_3 до ОСОБА_8, за участю третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5В про визнання договору міни дійсним було відмовлено.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 09.09.2014 року набрало чинності 09.09.2014 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З урахуванням наведеного, суд вважає вимоги первісного позову про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом,що видані на ім'я ОСОБА_4, ОСОБА_5 13.08.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9М, таким, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи та підлягають задоволенню.

Відповідно ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7 судам роз'яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом.

Щодо вимог позовної заяви про скасування державної реєстрації права власності за відповідачами та визнання за позивачем права власності на квартиру та, витребування у відповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зазначеної квартири, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В силу ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст..392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, якій засвідчує його право власності.

Відповідно до вимог ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Відповідно до постанови Судових палат у цивільних і господарських справах ВСУ у справі № 2723цс16 від 18.01.2017 р. витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У ст.41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне право користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» , рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

З урахуванням вище наведеного,оскільки право власності позивача на спірну квартиру відповідачами оспорюється та не визнається, між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору, позивач має право витребування майна із чужого незаконного володіння відповідачів та поновити своє право власності шляхом здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Отже, вимоги позивача, щодо скасувати у реєстрі прав власності запис про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на АДРЕСА_2, 33 в м. Одеса на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2012 року., визнати за ОСОБА_3 право власності на АДРЕСА_2,3 в м. Одеса, та витребування з володіння ОСОБА_4 та ОСОБА_10 на користь ОСОБА_3 АДРЕСА_2,3 в м. Одеса підлягають задоволенню.

Щодо вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_4, ОСОБА_5, суд відмовляє у задоволенні вимог зустрічного позову з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі посилаюється у зустрічному позові на те що вони набули право власності правомірно, оскільки станом на дату смерті ОСОБА_8, квартира №28 була її власністю, жодних обмежень, рішень або інших підстав які б вказували на незаконність її права власності не існували та не існують.

Разом з тим, судом встановлено що відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 09.09.2014 року договір міни від 15 серпня 2007 року укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, не визнано дійсним, тому зазначений договір не створю прав і обов'язків для сторін.

Відповідно до вимог ст.. 1212 ЦК України, особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зважаючи на те, що відповідачі просять суд визнати за ними право власності на квартиру АДРЕСА_1,3 в м. Одеса, посилаючись на право мірність набування права власності ОСОБА_12Г на зазначене майно за договором міни, який на підставі рішення суду не визнано дійсним, що передбачає відсутність прав і обов'язків для сторін, щодо цього майна , зокрема право ОСОБА_12 передавати в порядку спадкування зазначене майно, що унеможливлює задоволення вимог позивачів за зустрічним позовом щодо визнання за ними права власності на спірне майно.

Згідно витягу про державну реєстрації КП «ОМБТІ та РОН» №36559120 від 05.12.2012 р., за ОСОБА_4 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13.08.2012 року виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9М, зареєстровано право власності на ? частку квартиру АДРЕСА_1,3 в м.Одеса

Згідно витягу про державну реєстрації КП «ОМБТІ та РОН»№ 36558696 від 05.12.2012 р., за ОСОБА_5 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 13.08.2012 року виданого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9М, зареєстровано право власності на 1/2 частку квартиру АДРЕСА_1,3 в м.Одеса.

З огляду на те, що спірне майно набуто ОСОБА_4 та ОСОБА_5В на підставі недійсного правочину, то іреєстрація за ними цього майна підлягає скасуванню.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у звязку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись: п. 1 ч. 1 ст. 374; ст. 375; 381-384; 390 ЦПК України, колегія суддів ,-

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно з моменту її прийняття, але може бути оскаржена протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 12 березня 2018 року

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_13

ОСОБА_14

ОСОБА_2