Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 570/3910/14-ц

провадження № 61-5710св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_4, на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2016 року у складі судді Остапчук Л. В. та рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року у складі суддів: Ковальчук Н. М., Григоренка М. П., Шимківа С. С.,

встановив:

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа № 299/4003/14-ц передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2018 року справу № 299/4003/14-ц призначено до судового розгляду.

У серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, у якому з урахуванням уточнень просив виділити йому ј частини житлового будинку АДРЕСА_1 за варіантом 1 висновку судової будівельно-технічної експертизи від 12 червня 2015 року, проведеної Волинським відділенням Львівського Науково-дослідного інституту судових експертиз, виділити йому у власність земельну ділянку площею 0,0625 га згідно зі схемою розподілу № 3, визнати за ним право власності на квартиру № 1 у складі приміщень: кімнати 1-4, площею 12,9 кв. м, кімнати 1-5, площею 14,4 кв. м, визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0625 га геометричними розмірами по периметру 23,47; 39,12; 10,68; 12,15; 15,92 (схема № 3), визнати за ним право власності на будівельні матеріали та обладнання, використані під час проведення прибудови літ. «а-3». Крім того, просив визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину від 28 травня 2015 року на спірну земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_1, видане відповідачу, та скасувати запис про реєстрацію права власності на неї.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить ј частини житлового будинку АДРЕСА_1, а отже, і частина земельної ділянки пропорційно до його частки у праві власності на житловий будинок. Зі сторони будинку за особисті кошти він збудував прибудову, якою користується.

Посилаючись на те, що між ним та відповідачем не досягнуто згоди щодо поділу нерухомого майна, просив позов задовольнити.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області 02 березня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частини земельної ділянки з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на будівельні матеріали та обладнання, використані на проведення незавершеної будівництвом прибудови, позначеної літерою «а-3», до житлового будинку на АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_3 у власність ј частини будинковолодіння на АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на цю частину будинковолодіння, як на самостійний цілий об'єкт нерухомого майна за першим варіантом висновку Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 червня 2015 року № 7119-7122 без перепланування приміщень у виді ізольованої квартири № 1 у складі приміщень: кімнати 1-4 площею 12,9 кв. м, кімнати 1-5 площею 14,4 кв. м, ј огорожі № 1, що становить 24 % від усього будинковолодіння.

В зазначеному варіанті поділу житлового будинку ОСОБА_3 необхідно прибудувати допоміжні приміщення коридору, кухні, комори та санвузла, але за наявності незавершеної будівництвом прибудови (літ. «а-3») та дверного прорізу з приміщення кімнати 1-4 до прибудови, що є самостійним виходом, можливе її використання для влаштування допоміжних приміщень відповідно до вимог будівельних норм. Обом співвласникам влаштувати автономні інженерні мережі.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 компенсацію за відхилення від ідеальних часток в будинковолодінні в сумі 1 686 грн 75 коп.

Виділено ОСОБА_3 у власність ј частини земельної ділянки на АДРЕСА_1 площею 0,0625 га за варіантом № 1 висновку Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 червня 2015 року з геометричними розмірами по периметру 23, 47; 39, 12; 10, 68; 23, 31; 12, 15; 15, 92, зображений на схемі поділу № 3.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину від 28 травня 2015 року реєстраційний номер 1-446, видане на ім'я ОСОБА_5 державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В. В. на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селі Голишів Рівненського району Рівненської області.

Скасовано запис від 28 травня 2015 року № 9836462 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селі Голишів Рівненського району Рівненської області, проведений на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 2015 року № 1-446, виданого на ім'я ОСОБА_5

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що цей варіант найбільш повно враховує інтереси всіх співвласників будинку.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині:

- визнання за ОСОБА_3 права власності на будівельні матеріали та обладнання, використанні на проведення незавершеної будівництвом прибудови, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 2015 року № 1-446, виданого на ім'я ОСОБА_5, скасування запису від 28 травня 2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га, та ухвалено в цій частині нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання за ОСОБА_3 права власності на будівельні матеріали та обладнання, використанні на проведення незавершеної будівництвом прибудови, позначеної літерою «а-3», до житлового будинку на АДРЕСА_1 та скасування запису від 28 травня 2015 року № 9836462 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селі Голишів Рівненського району Рівненської області, проведеного на підставі свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 2015 року № 1-446, виданого на ім'я ОСОБА_5, відмовлено.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 28 травня 2015 року № 1-446, виданого на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селі Голишів Рівненського району Рівненської області задоволено частково.

Визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину від 28 травня 2015 року № 1-446, видане на ім'я ОСОБА_5 державним нотаріусом Рівненської районної державної нотаріальної контори Кутецькою В. В., на земельну ділянку кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селі Голишів Рівненського району, розміром 0,0625 га, що виділена ОСОБА_3 відповідно геометричних розмірів по периметру 23, 47; 39, 12; 10, 68; 23, 31; 12, 15; 15, 92, зображеними на схемі поділу № 3 у висновку Волинського відділення Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз від 12 червня 2015 року.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд виходив із того, що спірна самочинна добудова до будинку будувалась за життя спадкодавця ОСОБА_7, який був власником земельної ділянки. Про витрати своїх коштів, або будівельних матеріалів на її створення спірної добудови ОСОБА_3 доказів не надав.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 через свого представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не враховано те, що ОСОБА_3 не успадковував спірну земельну ділянку, а тому має право лише на користування тією частиною, на якій розміщена належна йому частина житлового будинку та яка необхідна для його обслуговування. Право на земельну ділянку у ОСОБА_5 виникло на підставі заповіту від 24 січня 2012 року, який не визнаний недійсним, й останній на законних підставах отримав свідоцтво про право на спадщину від 28 травня 2015 року.

Залишаючи у власності ОСОБА_3 частину земельної ділянки, на якій розміщена прибудова до будинку, суд фактично залишив цю прибудову позивачу й водночас відмовив йому у визнанні права власності на відповідні будівельні матеріали. Зокрема, залишивши їх у володінні ОСОБА_3, фактично позбавив ОСОБА_5 права користування прибудовою.

Апеляційний суд, у свою чергу, не спростував доводи, викладені в апеляційній скарзі, та дійшов висновків, які ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, зокрема статті 120 ЗК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови йому у задоволенні позову та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що місцевим судом ухвалено законне та обґрунтоване рішення, яке помилково скасоване судом апеляційної інстанції.

У лютому 2017 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_8 подав заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_5, та залишити без змін судові рішення судів попередніх інстанцій в частині задоволених позовних вимог як такі, що ухвалені в цій частині з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що предметом спору є житловий будинок АДРЕСА_1, та земельна ділянка площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, на якій він розміщений.

Співвласниками вказаного вище будинку є ОСОБА_3, якому належить 1/4 його частини на підставі рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 08 липня 2013 року, та його батько ОСОБА_9, якому належить 3/4 частини.

Відповідно до технічного паспорта, виготовленого 28 серпня 2013 року, садибний (індивідуальний) житловий будинок № 22 за вказаною вище адресою має два окремих входи та самочинну незавершену добудову літ. «а-3» з боку житлових кімнат 1-5 та 1-4.

Земельна ділянка, на якій розміщений будинок, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,25 га, належала ОСОБА_9, який помер, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого 10 листопада 2009 року.

Згідно з заповітом від 24 січня 2014 року, складеним за життя ОСОБА_10, останній свою частину будинку та земельну ділянку для будівництва і обслуговування цього будинку площею 0,25 га заповів ОСОБА_5

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31 липня 2015 року земельна ділянка площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) реєстраційний номер 46 у селі Голишів Рівненського району Рівненської області з кадастровим номером НОМЕР_1 зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право на спадщину № 1-446, виданого 28 травня 2015 року Рівненською районною державною нотаріальною конторою, з розміром частки 1.

У висновку судової будівельно-технічної експертизи, проведеної у ході розгляду справи 12 червня 2015 року Волинським відділенням Львівського Науково-дослідного інституту судових експертиз, експертом запропоновано варіанти виділу частки будинку в натурі, зокрема, за першим варіантом без перепланування приміщень співвласнику ј ідеальної частки запропоновано виділити (синій колір на схемі розподілу № 1) кімнату 1-4 площею 12,9 кв. м, кімнату 1-5 площею 14,4 кв. м, ѕ огорожі, залишити у спільному користуванні співвласників вбиральню літ. «Г». Решту приміщень і господарських будівель запропоновано виділити співвласнику ѕ ідеальної частки. Співвласнику ј частки необхідно прибудувати допоміжні приміщення коридору, кухні, комори та санвузла, але за наявності незавершеної прибудови (літ. «а-3») та дверного прорізу з приміщення кімнати 1-4 в прибудову, що є самостійним входом можливе її використання для влаштування допоміжних приміщень відповідно з вимогами будівельних норм. Також експертом запропоновано виділити ј частини присадибної земельної ділянки з геометричними розмірами по периметру 23,47; 39,12; 10,68; 23,31; 12,15; 15,92 площею 0,0625 га, зображений на схемі розподілу № 3.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, керувався нормами статей 364, 367, 392 ЦК України та дійшов висновку про те, що запропонований експертом варіант поділу враховує можливість нормального користування будинком та здійснення його належного утримання обома співвласниками, такий виділ є технічно можливий без перепланування та наближений до ідеальної частки позивача. При цьому на користь позивача суд стягнув грошову компенсацію за відхилення від ідеальної частки.

Визнаючи за ОСОБА_10 право власності на будівельні матеріали та обладнання, використані на проведення незавершеної будівництвом прибудови, позначеної літерою «а-3», до житлового будинку на АДРЕСА_1, суд виходив із доведеності останнім здійснення ним та за свій рахунок прибудови до будинку.

Визнаючи за ОСОБА_10 право власності на ј частини земельної ділянки, суд виходив із положень частини четвертої статті 120 ЗК України, згідно з якою у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі, споруди.

Відповідно до частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Порядок здійснення права спільної часткової власності встановлений статтею 358 ЦК України.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них.

Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників.

Виділ часток (поділ) жилого будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійними виходом (квартиру) або у разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась.

Указана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13.

Розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників встановлена судом першої інстанції при розгляді справи та висновком судової будівельно-технічної експертизи, складеним 12 червня 2015 року.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився й апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (статті 57, 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), врахувавши правові позиції, викладені у постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для виділення в натурі частки із спільної часткової власності саме відповідно до 1 варіанту розподілу житлового будинку, оскільки такий виділ відповідає вимогам закону та інтересам обох сторін з мінімальним відступленням від ідеальних часток у будинковолодінні та незначними витратами на грошову компенсацію від одного співвласника іншому, а також незначними облаштуваннями та переоблаштуваннями за об'єктом будівельних робіт.

Встановивши, що ОСОБА_5 оформив право власності на всю земельну ділянку, порушивши речове право на її частину ОСОБА_3, суди правильно визначили порядок користування земельною ділянкою пропорційно часткам у праві власності сторін на житловий будинок.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що суд в основу свого рішення поклав висновок експертизи, який складений із порушенням, колегія суддів відхиляє, оскільки зазначене не підтверджуються належними доказами і спростовується встановленими судом обставинами.

На виконання вимог статті 12 Закону України «Про судову експертизу», статей 143, 147 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, експертом проведено повне дослідження і надано обґрунтований та об'єктивний висновок, повністю відповівши на поставлені перед ним судом питання.

Згідно з наданими в суді першої інстанції роз'ясненнями експерта при розробленні варіанту 1 поділу спірної будівлі, всі розрахунки були виконані на підставі державних будівельних норм. Незавершена добудова є самочинною, але було враховано її розташування, оскільки при виділі земельної ділянки необхідно враховувати усі наявні будівлі, а вбиральню запропонувано залишити у спільному користуванні, оскільки будинок не обладнаний санвузлом. Оціночну вартість будинку і надвірних будівель визначено витратним підходом.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, виданого на ім'я ОСОБА_5 на земельну ділянку, та визнаючи це свідоцтво частково недійсним, апеляційний суд з урахуванням роз'яснень, наданих судам у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правильно виходив із того, що права ОСОБА_3 порушуються лише в частині переходу до нього права власності на ј частини земельної ділянки.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_5 про те, що спірна земельна ділянка була власністю спадкодавця ОСОБА_3 і за заповітом уся перейшла до нього, як спадкоємця померлого, тому він на законних підставах отримав свідоцтво про право на спадщину на неї, колегія суддів відхиляє, оскільки відповідно до частини четвертої статті 120 ЗК України особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких ця ділянка належала попередньому власнику.

У випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстровано одночасно із правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 11 лютого 2015 року у справі № 6-2цс15.

Оскільки за положеннями частини третьої статті 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, за системним аналізом усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, можна зробити висновок, що в разі набуття права спільної сумісної власності на земельну ділянку співвласниками будинковолодіння з виділеними частками, право власності на земельну ділянку переходить відповідно до розміру відокремлених у будинковолодінні часток.

У подальшому саме такої позиції дотримувався законодавець при внесенні наступних змін до ЦК України та ЗК України.

Так, на час смерті ОСОБА_3 за змістом статей 377 ЦК України та статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Отже, до ОСОБА_5 як спадкоємця за заповітом після смерті ОСОБА_3 перейшла частина земельної ділянки, яка належала померлому і на якій розміщено належна йому частина будинковолодіння, та земельної ділянки, необхідної для їх обслуговування, що пропорційна його частці у будинковолодінні.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-1726цс16.

Статтями 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, які мають значення для вирішення справи.

За частиною другою статті 59 ЦПК України обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання за ОСОБА_10 права власності на будівельні матеріали та обладнання, використані на проведення незавершеної будівництвом прибудови, апеляційний суд правильно виходив із недоведеності ОСОБА_10 понесених ним витрат своїх коштів або будівельних матеріалів на створення спірної добудови, оскількибудівництво проводилось за життя його батька ОСОБА_9 і до набуття позивачем права власності на ј частини будинку.

Позивачем не доведено сплату ним грошових коштів, за які придбавались будівельні матеріали, та що саме ним оплачувались виконані роботи, щоє його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), а тому колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги ОСОБА_3 з цього приводу.

Інші аргументи касаційних скарг ОСОБА_3 та ОСОБА_5 також не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Рішення суду першої інстанції у нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_4, слід залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2016 рокуу нескасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

постановив:

Касаційні скарги ОСОБА_3, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_4, залишити без задоволення.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 02 березня 2016 року у не скасованій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Рівненської області від 02 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат