Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 524/245/16-ц

провадження № 61-7063св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Техніко-транспортна компанія «Бізнес Клас»,

треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, територіальне управління Держгірпромнагляд України у Полтавській області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Глобинському районі Полтавської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2016 року в складі судді Нестеренка С. Г. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року в складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дряниці Ю. В., Карнауха П. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України(далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Техніко-транспортна компанія «Бізнес Клас» (далі - ТОВ «ТТК «Бізнес Клас»), треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, територіальне управління Держгірпромнагляд України у Полтавській області, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Глобинському районі Полтавської області (далі - відділення виконавчої дирекції Фонду), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.

Позовна заява мотивована тим, що син позивача ОСОБА_7 під час виконання трудового завдання 03 серпня 2015 року, керуючи вантажним автомобілем з напівпричепом, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) одержав тілесні ушкодження, що спричинили його смерть. Згідно з Актом проведення спеціального розслідування прихованого нещасного випадку, що стався 03 серпня 2015 року в ТОВ «ТТК «Бізнес Клас», від 05 жовтня 2015 року (форма Н-5) та Актом № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, від 05 жовтня 2015 року (форма Н-1) причиною настання нещасного випадку стало порушення ОСОБА_7, вимог пункту 12.1 Правил дорожнього руху України. Вказувала, що внаслідок ДТП, що сталася з ОСОБА_7, який керував службовим автомобілем, власником якого є ТОВ «ТТК «Бізнес Клас», їй завдано моральної шкоди.

На підставі викладеного, з урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути з відповідача як власника джерела підвищеної небезпеки матеріальну шкоду в сумі 11 051,80 грн витрат на поховання сина та 500 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з TOB «ТТК «Бізнес Клас» на користь ОСОБА_2 50 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_7, який перебував у трудових відносинах з ТОВ «ТТК «Бізнес-Клас» на посаді водія, в результаті нещасного випадку загинув під час керування службовим автомобілем. Враховуючи зазначене та встановлення для причинного зв'язку факту смерті ОСОБА_7 з нещасним випадком, а також істотність вимушених змін у житті позивача, її переживань та страждань, пов'язаних із втратою сина, наявні підстави для відшкодування моральної шкоди його матері. Відмовляючи у стягненні з відповідача як власника джерела підвищеної небезпеки майнової шкоди, суд виходив з того, що витрати на поховання сина, здійснено Фондом, та визначена ним до відшкодування сума відповідає вимогам чинного законодавства.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що позивач зазнала душевних страждань у зв'язку зі смертю сина, оскільки втрата рідної людини є найвищою немайновою втратою, яка не підлягає відновленню, тому, виходячи із засад справедливості, добросовісності та розумності і вважає обґрунтованим визначений місцевим судом розмір моральної шкоди.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_6, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що розмір моральної шкоди визначений судом без повного урахування роз'яснень, наданих у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, та з урахуванням інших обставин.

У вересні 2016 року відповідач подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що підстав для задоволення касаційної скарги немає, заявлений розмір моральної шкоди є необґрунтованим. Також суди не врахували, що причиною нещасного випадку є порушення Правил дорожнього руху України самим ОСОБА_7, а наявність вини ТОВ «ТТК «Бізнес-Клас»

у нещасному випадку не встановлено, тому підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої смертю водія автотранспортних засобів ОСОБА_7, немає.

07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди попередніх інстанцій встановили, що позивач ОСОБА_2 разом з третьою особою у справі ОСОБА_4 є батьками загиблого

ОСОБА_7

Наказом по особовому складу ТОВ «ТТК «Бізнес-Клас» від 04 липня

2011 року № 14 ОСОБА_7 було прийнято на роботу на посаду водія з вказаної дати з оплатою праці згідно з штатним розписом.

Згідно з актами форми Н-5 від 05 жовтня 2015 року та форми Н-1 від 05 жовтня 2015 року, 03 серпня 2015 року ОСОБА_7, під час виконання трудового завдання, керуючи вантажним автомобілем з напівпричепом, який знаходився у законному володінні відповідача, рухався по вул. Леніна в с. Сари Гадяцького району Полтавської області в напрямку до м. Гадяча. Під час спуску з гори водій ОСОБА_7 не впорався з керуванням та допустив перекидання вантажного автомобіля з напівпричепом, які були завантажені пшеницею. У результаті ДТП транспортний засіб з напівпричепом зазнали механічних пошкоджень, а водій ОСОБА_7 отримав тілесні ушкодження, внаслідок яких помер.

11 січня 2016 року ОСОБА_2 подала заяву до відділення виконавчої дирекції Фонду щодо відшкодування витрат на поховання сина.

Постановою відділення виконавчої дирекції Фонду від 18 січня 2016 року вирішено відшкодувати витрати на поховання та пов'язані з цим ритуальні послуги з відповідним розрахунком та з виплатою ОСОБА_2 коштів у розмірі 4 227 грн.

Також вона звернулась з вимогою про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданою смертю сина, до суду.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоду завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до роз'яснень, викладених у пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року

№ 4, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

У частині другій статті 1168 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім'ю.

Згідно з частинами другою і п'ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Деліктне зобов'язання - це первісне, основне зобов'язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі і підставою його виникнення є завдання шкоди.

Правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок. Зазначені зобов'язання не виключають одне одного.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що нещасний випадок, який стався з ОСОБА_7, водієм автотранспортних засобів ТОВ «ТТК «Бізнес-Клас», пов'язаний з виробництвом, тому відповідач зобов'язаний відшкодувати ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану смертю сина, незалежно від своєї вини.

Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій встановили всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, та надали належну оцінку доказам, зібраним у справі, та доводам сторін, виходячи із засад розумності і справедливості, врахували глибину душевних страждань, характер правопорушення, форму та ступінь вини особи, яка завдала моральну шкоду, а також інші обставини, що мають істотне значення, обґрунтовано визначили розмір моральної шкоди - 50 000 грн.

Доводи, наведені в касаційній скарзі щодо того, що розмір моральної шкоди знижено, висновків судів не спростовують і зводяться до оцінки доказів, що не є компетенцією суду касаційної інстанції.

Крім того, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився й апеляційний суд, керуючись частиною сьомою статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» та положеннями Порядку проведення витрат на поховання у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, затвердженого постановою КМУ від 11 липня 2001 року № 826, Постановою правління Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 03 жовтня 2008 року № 45, дійшов висновку, що витрати на поховання безпосередньо повинно відшкодовувати відділення виконавчої дирекції Фонду як страховик за страховим випадком - нещасним випадком на виробництві. Тому, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову в частині відшкодування майнової шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, викладених у мотивувальній частині оскаржуваних судових рішень.

Рішення судів першої та апеляційної інстанцій містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення місцевого та апеляційного судів ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому ці рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 11 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С.П. Штелик