Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 685/1287/16-ц

провадження № 61-6148ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Усика Г. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - селянське (фермерське) господарство «Кузьминці»,

відповідачі: ОСОБА_4, товариство з обмеженою відповідальністю «Україна 2001»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу селянського (фермерського) господарства «Кузьминці» на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року у складі судді Самойловича А. П. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Спірідонової Т. В., Купельського А. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року селянське (фермерське) господарство «Кузьминці» (далі - СФГ «Кузьминці») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 та товариства з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» (далі - ТОВ «Україна 2001») про визнання недійсними договорів оренди землі.

На обгрунтування заявлених позовних вимог зазначило, що 01 липня 2007 року між СФГ «Кузьминці» та ОСОБА_5 укладено договори оренди земельних ділянок строком на 15 років, які були зареєстровані 16 листопада 2007 року у Теофіпольському відділі регіональної фірми державного підприємства Центру Державного земельного кадастру за № 16 та № 18.

Після смерті ОСОБА_5 спадкоємець ОСОБА_4 успадкувала спірні земельні ділянки.

28 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Україна 2001» укладено договори оренди зазначених земельних ділянок строком на 7 років, які 12 січня 2016 року зареєстровані Реєстраційною службою Теофіпольського районного управління юстиції Хмельницької області за № 12913574 та № 12913695.

Посилаючись на те, що згідно діючого законодавства України перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування) не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі, а також на те, що договором оренди землі від 01 липня 2007 року перехід права власності на орендовані земельні ділянки до іншої особи в якості підстави для зміни умов або розірвання договору не передбачено, позивач просив розірвати договори оренди земельних ділянок, укладені 28 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Україна 2001».

Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог СФГ «Кузьминці» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що СФГ «Кузьминці» не надало оригіналів договорів оренди, на які воно посилається як на підставу своїх вимог, і стороною яких є, не довело існування та чинність договорів оренди земельних ділянок, які були укладені між СФГ «Кузьминці» та ОСОБА_5 у 2007 році, у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання недійсними оспорюваних ним договорів оренди земельних ділянок.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2017 року апеляційну скаргу СФГ «Кузьминці» відхилено, рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що СФГ «Кузьминці» на підтвердження позовних вимог не надало оригіналів договорів оренди землі від 01 липня 2007 року, укладених між ним та ОСОБА_5, а відтак не довело його право користування спірною земельною ділянкою та незаконність оспорюваних ним договорів оренди земельних ділянок, є законним та обгрунтованим. Вважав, що суд першої інстанції вірно з'ясував фактичні обставини справи та надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам, а тому його висновки підтверджуються матеріалами справи і грунтуються на нормах діючого законодавства.

У листопаді 2017 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга СФГ «Кузьминці», у якій заявник просив скасувати рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 жовтня 2017 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга обгрунтована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою надані позивачем належним чином посвідчені уповноваженими особами копії договорів оренди земельних ділянок, укладених між ним та ОСОБА_5 у 2007 році, а також не правильно застосували положення частини четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» щодо зміни умов або припинення договору оренди землі у разі переходу права власності на земельну ділянку до іншої особи. Крім того, суд апеляційної інстанції прийняв до уваги пояснення свідка ОСОБА_6, зацікавленість якого у вирішенні спору була встановлена при розгляді справи судом першої інстанції.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою - третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_5 на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 була власником земельних ділянок для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,78 га та 1,30 га, що розташовані на території Поляхівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області. Після смерті

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5, її спадкоємець ОСОБА_4 21 жовтня

2015 року одержала свідоцтва про право на спадщину та зареєструвала право приватної власності на земельні ділянки площею 1,3055 га та 1,7770 га з кадастровими НОМЕР_2 та НОМЕР_3, які призначені для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташовані на території Поляхівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування), реорганізація юридичної особи-орендаря не є підставою для зміни умов або припинення договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

28 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Україна 2001» укладені договори оренди зазначених земельних ділянок строком на 7 років, які 12 січня 2016 року були зареєстровані державним реєстратором реєстраційної служби Теофіпольського районного управління юстиції Хмельницької області за

№№ 27794881 та 27795115.

СФГ «Кузьминці» обгрунтовувало недійсність зазначених договорів оренди земельних ділянок наявністю у нього права користування цими земельними ділянками на підставі договорів оренди, укладених у 2007 році з ОСОБА_5, які не містили посиланням на те, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування) є підставою для зміни умов або припинення цих договорів. На підтвердження своїх вимог позивач надав копії договорів оренди від 01 липня 2007 року.

Відповідач ОСОБА_4 також надала до суду першої інстанції копії договорів оренди від 01 липня 2007 року, укладених між СФГ «Кузьминці» та ОСОБА_5, які за своїм змістом відрізняються від умов договорів оренди земельних ділянок, наданих позивачем. Зокрема, в наданих сторонами копіях договорів оренди землі різними за змістом є пункти: 10 (нарахування орендної плати),

23 (поліпшення стану земельної ділянки), 26 (обтяження щодо використання земельної ділянки), 27 (припинення або зміна обтяжень), 32 (ризик загибелі),

33 (страхування об'єкта оренди), 39 (розірвання договору оренди землі) та

40 (наслідки переходу права власності на земельну ділянку).

У пункті 40 копій договорів оренди землі від 01 липня 2007 року, наданих відповідачем (перехід права власності на земельну ділянку), передбачено, що перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи-орендаря є підставою для зміни умов або розірвання договору. Разом з тим, у пункті 40 копій договорів оренди землі від 01 липня 2007 року, наданих СФГ «Кузьминці», указані обставини не зазначені як підстави для зміни умов або розірвання договору.

Частиною другою статті 64 ЦПК України 2004 року передбачено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Суд першої інстанції для повного та об'єктивного з'ясування обставин справи, відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України сприяв сторонам у здійснені їх процесуальних прав. Ним було задоволено клопотанням представника позивача про витребування оригіналів договорів оренди, укладених 01 липня 2007 року між СФГ «Кузьминці» та ОСОБА_5, з Відділу Держгеокадастру у Теофіпольському районі Хмельницької області та з Головного управління Держгеокадастру у Хмельницькій області. Однак, оригінали цих договорів не були надані, з посиланням на їх відсутність у зазначених державних установах.

Відповідно до частини третьої статті 10, частини другою статті 59, частини першої та четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може грунтуватися на припущеннях.

Твердження представника позивача про те, що суди попередніх інстанцій не урахували наявність належно посвідчених копій договорів оренди землі, укладених між СФГ «Кузьминці» та ОСОБА_5, є безпідставними. Надані представником позивача копії договорів оренди земельних ділянок, посвідчені печаткою СФГ «Кузьминці», не містять підпису та зазначення посади особи, що їх посвідчила. Оскільки вони істотно відрізняються від наданих відповідачем копій договорів оренди, суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що спосіб посвідчення копії письмового доказу за наявності клопотання особи, яка бере участь у справі, про витребування оригіналу зазначеного доказу, в силу частини другої статті 64 ЦПК України не має значення.

Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договорів оренди землі, укладених 28 грудня 2015 року між ОСОБА_4 та

ТОВ «Україна 2001» недійсними за недоведеністю СФГ «Кузьминці» про їх незаконність з посиланням на те, що позивач має право користування зазначеними земельними ділянками на підставі укладених між ним та

ОСОБА_5 у 2001 році договорів оренди землі, умови яких, за його твердженням, не передбачали зміни або припинення договорів оренди у зв'язку з переходом права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи (у тому числі в порядку спадкування).

Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно покладався на покази свідка ОСОБА_6 з огляду на його заінтересованість у розгляді справи, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки пояснення цього свідка не мають істотного значення для вирішення справи, і не вони не вплинули на правильність висновків суду.

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги СФГ «Кузьминці» щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій четвертої статті 32 Закону України «Про оренду землі» та порушення норм процесуального права, що вплинули на правильність висновків судів попередніх інстанцій, є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обгрунтованості судового рішення, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу селянського (фермерського) господарство «Кузьминці» залишити без задоволення.

Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 08 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 02 жовтня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник