Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 500/2756/15-ц

провадження № 61-33675 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянувши в попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року в складі судді Жигуліна С. М. та на ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року в складі колегії суддів Вадовської Л. М., Ващенко Л. Г., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ :

14 травня 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 та з уточненням позовних вимог просила стягнути з відповідача 7115, грн боргу за договором позики, 3 % річних від простроченої суми в ромірі 564,33 грн, 5137,01 грн інфляційних втрат, а всього - 13 059,94 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_4 зазначала, що ОСОБА_5 звернулася до неї з проханням позичити 10 000 грн, а 25 березня 2014 року повернула 2885 грн і написала розписку про обов'язок повернути іншу частину позиченої суми - 7115 грн - до 10 квітня 2014 року. Вважала, що між сторонами виникли правовідносини за договором позики.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року, позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 13 059,94 грн.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що борг за договором позики підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою, доказів на підтвердження сплати боргу відповідач не надала, а тому наявні передбачені статтями 625, 1048, 1049 ЦК України правові підстави для стягнення з ОСОБА_5 суми боргу, а також трьох відсотків річних за користування коштами та інфляційних втрат за весь час прострочення.

01 серпня 2017 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказані судові рішення та просила скасувати їх як такі, що не ґрунтуються на обставинах справи та прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права.

В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що суди не взяли до уваги той факт, що в судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердила, що 25 березня 2014 року ОСОБА_5 7115 грн не отримувала, а також, що розписка не підтверджує виникнення між сторонами правовідносин за договором позики.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

Відзив на касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не надходив.

На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до вимог частин першої, другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недоведеність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів як боргу за договором позики на підставі статей 1046, 1049 ЦК України, а також 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України.

На підтвердження укладення договору позики та його умов ОСОБА_4 надала розписку від 25 березня 2014 року, відповідно до якої ОСОБА_5 отримала від ОСОБА_4 7115 грн та зобов'язувалася в строк до 10 квітня 2014 року повернути ОСОБА_4 вказану суму, а в разі невиконання обов'язку в зазначений строк, зобов'язувалася сплачувати кожний день 10 % від позиченої суми.

ОСОБА_5 як позичальником не оспорюється факт написання вказаної розписки.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики в строк та в порядку, що передбачені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Обґрунтованим є висновок суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, що ОСОБА_5 борг за договором позики не повернула, а тому наявні правові підстави для стягнення суми боргу, а також 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат.

Факт одержання від ОСОБА_4 у борг коштів та повернення їх частинами ОСОБА_5 не заперечувала, як не заперечувала факт написання розписки про обов'язок повернути 7115 грн позиченої суми до 10 квітня 2014 року.

За таких обставин посилання відповідача на те, що в день написання розписки ОСОБА_5 не отримувала від ОСОБА_4 7115 грн, не спростовують факт отримання в борг коштів, 7115 грн з яких вона зобов'язалася повернути відповідно до розписки.

Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими рішеннями.

Ураховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених частиною третьою статті 401 ЦПК Українипідстав для залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В.І. Крат