Справа № 465/862/17 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/7473/17 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 березня 2018 року м.Львів

Колегія суддів Апеляційного суду Львівської області в складі:

Головуючого Приколоти Т.І.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

з участю секретаря Іванової О.О.

з участю ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4, ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 грудня 2017 року, у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення із квартири попереднього власника та вселення у неї нового власника та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 з участю третьої особи: приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кміть Л.І., про визнання недійним договору купівлі-продажу квартири, -

встановила:

16 лютого 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, виселення із квартири ОСОБА_2 та вселення у неї ОСОБА_4 Свої вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2016 року, укладеного між нею та ОСОБА_2 28 січня 2017 року відповідач самовільно проникла у спірну квартиру, заявивши свої права на неї. На даний час у вказаній квартирі незаконно проживає ОСОБА_2, яка відмовилася звільнити квартиру, чим чинить власникові умисні перешкоди в користуванні квартирою. Проживання відповідача ОСОБА_2 у вищезгаданій квартирі позбавляє можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним її нерухомим майном, придбаним для вільного використання та проживання в такому.

5 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 18 жовтня 2016 року недійсним. Свої вимоги мотивує тим, що через похилий вік, стан здоров'я та брак коштів вона хотіла продати свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, площею 32,1 кв.м., за гідні кошти. Одночасно вона хотіла залишити за собою право проживати у квартирі. Про своє бажання повідомила ОСОБА_4, яка виявила намір придбати вказану квартиру та погодилася заплатити за неї 18 тисяч доларів США. Крім цього, після укладення договору купівлі-продажу вона мала право проживати у проданій квартирі. Також зазначила, що часто їздить у село, де може проживати по декілька днів.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 6 грудня 2017 року задоволено позов ОСОБА_4

Ухвалено усунути перешкоди в здійсненні ОСОБА_4 права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з цієї квартири.

Ухвалено вселити ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 Зазначає, що оскаржуване рішення є незаконним, необгрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4Зазначає, що 18 жовтня 2016 року з'явилась до нотаріуса Кміть Л.І. на АДРЕСА_2 для укладення договору купівлі-продажу. Договір підписала не читаючи, оскільки їй важко читати, а також нотаріус не роз'яснила умов договору. ОСОБА_4 обіцяла заплатити їй 18 тисяч доларів США. У січні 2017 року ОСОБА_4 принесла кошти за квартиру, однак вона відмовилася їх отримувати. Після цього ОСОБА_4 покинула квартиру. Вказує, що була введена в оману щодо вартості квартири, оскільки в договорі передбачено оплату 83 113 грн. та вказано, що ці кошти вона вже отримала. Стверджує, що підписала договір не отримавши жодних коштів і що ОСОБА_4, скориставшись довірою, похилим віком та слабким станом здоров'я, обманула її.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників процесу, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до вимог ст.ст. 3, 4 ЦПК України у чинній на час ухвалення оскаржуваного рішення редакції, ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у визначений законом спосіб.

На підставі ст.ст.10-11, 58-61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Рішення вважається обґрунтованим, якщо воно ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України у чинній на даний час редакції суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.

Судом першої інстанції встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 18 жовтня 2016 року та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №71104771 від 21 жовтня 2016 року належить ОСОБА_4

З матеріалів справи, а саме з довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Затишне» від 9 лютого 2017 року №165, вбачається, що в квартирі зареєстровані позивач та члени її сім`ї (а.с.4).

Відповідно до ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

З довідки від 8 лютого 2017 року №96, виданої виконком Чинизької сільської ради вбачається, що ОСОБА_2 проживає без реєстраційного обліку в с. Стовпин Буського району Львівської області, а тому забезпечена належним житлом для проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільного права та інтересів є визнання права, припинення дії, яка порушували право. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно ч. 4 ст. 9 та ст. 109 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інше не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

У відповідності до ст.ст. 316, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачені засади захисту права власності, а саме держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що проживання у спірній квартирі особи без згоди її власника є порушенням права власника, яке, відповідно до ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунути.

У зв'язку з наведеним, ОСОБА_2 не маючи права власності, володіння та користування житлом, безпідставно, протиправно чинить позивачу перешкоди та обмеження щодо здійснення права власності на вказане житло.

ОСОБА_2 продовжуючи проживати у спірній квартирі, порушує права власності власника цієї квартири ОСОБА_4 і перешкоджає їй у здійсненні права власності, користування власністю.

При цьому, суд вірно не взяв до уваги посилання ОСОБА_2, що згідно ч.1 та ч.2 ст.109 ЖК України особі, яку виселяють з житла одночасно надається інше постійне жиле приміщення, оскільки ОСОБА_2 добровільно продала свою квартиру, отримала за неї передбачену договором купівлі-продажу від 18 жовтня 2016 року суму коштів.

Згідно п. 13 даного договору, ОСОБА_2 взяла на себе зобов'язання звільнити квартиру і передати її ОСОБА_4, знятися з реєстраційного обліку не пізніше 18 листопада 2016 року.

Встановлено, що ОСОБА_2 безпідставно зайняла придбану ОСОБА_4 квартиру зламавши замки.

В цей же час, у відповідності до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

На підставі аналізу наявних у справі доказів суд першої інстанції прийов до вірного висновку, що проживання у спірній квартирі ОСОБА_2 створює перешкоди у користуванням житловим приміщенням ОСОБА_4, яка у встановленому законом порядку набула право власності, чим порушує права власника, які підлягають судовому захисту.

Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені природою правочину.

Підставою недійсності правочину, згідно із ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-шостою ст. 203 ЦК України.

Статтею 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до п. 20 постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відтак, відповідно до ст. 230 ЦК України правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін та інше. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу в оману щодо обставин, які мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням) , такий правочин визнається судом недійсним Це означає, що обман має місце, якщо сторона правочину заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування.

Ознакою обману є умисел. Угода під впливом обману укладається внаслідок умисних недобросовісних дій іншої сторони, яка створює у потерпілої сторони обманну уяву про обставини, які мають суттєве значення для укладення угоди. Позивач як сторона, що діяла під впливом обману, повинен довести: факт обману, наявність умислу з боку відповідача, наявність суттєвих обставин, відносно яких він був введений в оману.

Однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції вірно виходив з того, що ОСОБА_2 не довела, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири був укладений нею під впливом обману зі сторони ОСОБА_4

Доказів про те, що ОСОБА_2 була введена в оману щодо обставин які мають істотне значення суду не надано, не доведено, що 18 жовтня 2016 року під час укладення договору купівлі-продажу вона перебувала під впливом обману з боку ОСОБА_4

Судом встановлено, що всі дії ОСОБА_2 були направлені на підготовку документів для продажу квартири та для наступного укладання договору купівлі-продажу, а контрагентом по даній угоді була особа, яка була її знайомою, оскільки ОСОБА_4 є онукою її сестри.

Відповідно до п.5 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 18 жовтня 2016 року, продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 83 113 грн., які на момент підписання цього договору повністю оплачені ОСОБА_4 та отримані ОСОБА_2 до підписання цього договору. На момент підписання договору сторони не мали одна до одної жодних претензій щодо проведення розрахунку.

Згідно п.15 договору, ОСОБА_2 стверджувала, що договір не укладається під впливом тяжкої для неї обставини.

Згідно п.18 договору, сторони підтвердили, що договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину.

У п.21 договору зазначено що, сторонам роз'яснено всі правові наслідки приховування реальної продажної вартості квартири.

Таким чином, сторони договору засвідчили, що зазначена ціна відповідає домовленості продавця та покупця, підтвердили факт повного розрахунку та отримання ОСОБА_2 грошей за квартиру, підтвердили, що має місце саме укладення договору купівлі-продажу метою якого є реальний оплатний перехід права власності на квартиру.

Крім цього, виходячи з п. 23 договору, ОСОБА_2 вказала, що їй повністю зрозумілий зміст договору і що немає жодних не з'ясованих питань. Відповідно до п.25 договору вона погодилася, що договір містить всі наявні домовленості між сторонами, а ті, що до нього не ввійшли, є недійсними та відміненими.

З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.

Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Залишити рішення Франківського районного суду м. Львова від 6 грудня 2017 рокубез змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 20 березня 2018 року.

Головуючий______________________Т.І.Приколота

Судді: ___________ Ю.Р. Мікуш _______________О.Ф. Павлишин