Номер провадження: 22-ц/785/369/18
Номер справи місцевого суду: 509/4341/16-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Гірняк Л. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.03.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

За участю секретаря Цихиселі Л.Р.

Осіб,що беруть участь у справі:

Відповідача: ОСОБА_5

Представника відповідача-Дьогтєва С.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні м. Одеса апеляційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.01.2017 року постановленого суддею Кочко В.К. за відсутності технічного запису судового процесу у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5

-про визнання права власності на частину земельної ділянки,-

ВСТАНОВИЛА

23 листопада 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовними вимогами в котрих просила суд визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0.10 га, яка розташована за адресою: Одеська область,Овідіопольський район с. Сухий Лиман,провулок Мічурінський,буд.28 та стягнути понесені судові витрати.

Вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, що вступило в законну силу скасовано реєстраційний запис: реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1) на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в. Питання щодо земельної ділянки для обслуговування будинку вирішено не було.

Посилаючись на те, що земельна ділянка на якій знаходиться будинок є власністю ОСОБА_5 на підставі Договору дарування від 08.07.2003 року , а вони є власниками спільної часткової власності на будинок , то в силу ст.377 ч.1 ЦК України та ч.4 ст.120 ЗК України до неї переходить право власності на ? частину земельної ділянки для

обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Зокрема посилається на правову позицію ВСУ по справі № 6-2099-16 від 12.10.2016 року.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 січня 2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ставиться питання про скасування рішення суду з ухвалення нового, про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Зокрема посилається на те,що спірна земельна ділянка на праві власності належить ОСОБА_8,що підтверджується відомостями про право власності на земельну ділянку Державного земельного кадастру. Одночасно зазначає, що Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку на імя ОСОБА_7 виданий на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року , котре скасоване Апеляційним судом Одеської області від 17.12.2014 року та в позовних вимогах ОСОБА_7 до ОСОБА_5 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку, та визнання права власності на це майно-відмовлено.

В своїх запереченнях ОСОБА_5 просив відмовити в апеляційній скарзі посилаючись нате, що він не є власником спірної ділянки та відсутності державної реєстрації прав на неї. Одночасно посилається на те, що положення ст..120 ЗК України та 377 ЦК України не передбачають автоматичного набуття права власності позивачем на земельні ділянки,на яких розташовані будівлі та споруди поза встановленою законом процедурою.

В судове засідання ОСОБА_6 не зявилась,про час та місце розгляду справи сповіщена належним чином.

З врахуванням вимог ст.2,372 ЦПК України судова колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи за її відсутності з врахуванням своєчасного розгляду і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених,невизнаних,порушених прав .

Судова колегія заслухавши доповідь судді доповідача,вислухавши пояснення сторін,що зявились,перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги дійшла наступного.

Встановлено, що відповідно до Державного акту від 30 листопада 2010 року на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року № 2-2467/08 та рішення Сухоліманської сільоської ради від 16.04.2009 року № 254/6 за ОСОБА_7 набуто право власності на земельну ділянку в с. Сухий Ліман, провулок Мічурінський,28-в.( а.с.37).

Відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 17.12.2014 року рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року скасовано. Відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 до глазкова ОСОБА_9 про визнання дійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку,та визнання права власності на це майно.( а.с.17-18)

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 13 жовтня 2015 року, що вступило в законну силу скасовано реєстраційний запис: реєстраційний номер майна: 21547051, номер запису: 553 в книзі: 4 про реєстрацію права власності ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_1) на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в, внесений до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 16.12.2008 р.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, провулок Мічурінський, буд. № 28/в.

Саме за цією адресою знаходить спірна земельна ділянка, що підтвердив в апеляційному суді відповідач,котру відповідно до договору дарування від 08.07.2003 року він отримав в дар. ( а.с. 10).

Відповідно до Державного акту від 30 листопада 2010 року на підставі рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.12.2008 року № 2-2467/08 та рішення Сухоліманської сільоської ради від 16.04.2009 року № 254/6 за ОСОБА_7 набуто право власності на земельну ділянку в с. Сухий Ліман, провулок Мічурінський,28-в.( а.с.37).

Суд першої інстанції відмовляючи в заявлених вимогах виходив з того, що позивачем не надано до суду правовстановлюючих документів на спірну земельну ділянку та позовом предявлено не до тієї особи.

З таким судженням районного суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України (2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

За змістом нормами статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини.

Відповідно до частини перша статті 120 ЗК України передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку, на якій розташовані будівля або споруда, може переходити на підставі цивільно-правових угод між власниками земельної ділянки і набувачем будівель або споруд (договори купівлі-продажу, дарування, міни тощо).

Перехід права користування земельної ділянки при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, також визначається на підставі договору (частина друга статті 120 ЗК України).

Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне.

Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені.

Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, частиною першою статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 ЦК України.

За нормою статті 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду.

Частиною першою статті 88 ЗК України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Відповідно до частини четвертої статті 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Така правова позиція викладена ВСУ у справі за № 6-2099цс16 ,котра узгоджується з чинним законодавством.

Виходячи з того, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.04.2009 року на підставі котрого батько відповідача ОСОБА_7 набув право власності на спірну земельну ділянку скасовано Апеляційним судом Одеської області від 17.12.2014 року ця спірна ділянка за правилами реституції повернулась у власність відповідача,на якій побудовано домоволодіння та який їм належить на праві власності в рівних частках, а тому районний суд помилково дійшов до висновку, що позов предявлено не до тієї особи за відсутністю правовстановлюючих документів.

З врахуванням вищезазначеного та вимог ст.376 ч.1 п.3,4 ЦПК України,судова колегія скасовує рішення суду першої інстанції з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

З врахуванням вимог ст.141ч.1ЦПК України судовий збір покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з того, що позивачем при подачі позову сплачено 551,2й0 грн. судового збору а при подачі апеляційної скарги-606,32 грн., ці витрати покладаються на відповідача так як вони документально підтверджені.

Керуючись ст. 367,368,374,376,381,382,384,390 ЦПК ЦПК України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25.01.2017 року скасувати з ухваленням нового рішення.

Позовну заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину земельної ділянки задовольнити.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на ? частини земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарських будівель загальною площею 0,10 га,яка розташована за адресою: Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Ліман,провулок Мічурінський,буд.28/в.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 понесений судовий збір в розмірі 1 157грн.52 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та підлягає оскарженню безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Голодуючий суддя - Л.А.Гірняк

Судді - Н.А.Кононенко

ОСОБА_10