Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 674/179/16-ц

провадження № 61-34397св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А.С., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року у складі головуючого-судді Артемчук В. М. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року у складі суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Янчук Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про визнання недійсними додаткових угод до договору про іпотечний кредит.

Позовна заява мотивована тим, що 04 квітня 2008 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про іпотечний кредит, відповідно до якого вона отримала кредитні кошти в розмірі 100 тис. грн зі сплатою 15% річних та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2% від суми виданого кредиту, строком до 04 квітня 2028 року. Згідно умов цього договору, погашення кредиту здійснюється шляхом сплати ануїтетних платежів в сумі, не меншій 1 332,21 грн, до 04 числа кожного місяця.

У серпні 2008 року за пропозицією працівників банку вона підписала додаткову угоду до вказаного договору, примірник якої не отримала, а лише усне повідомлення про те, що починаючи з вересня 2008 року, вона зобов'язана сплачувати щомісячні платежі в сумі, еквівалентній 335 доларам США, які сплачувала до 2015 року. Лише у 2015 році, поцікавившись у працівників відповідача, на якій підставі повинна платити платежі на погашення кредиту в іноземній валюті, отримала примірник додаткової угоди від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит, згідно якої розмір отриманого нею кредиту визначено в іноземній валюті, а саме 21 506,88 дол. США.

Посилаючись на те, що будь-яких кредитних коштів в іноземній валюті за додатковою угодою не отримувала від банку, що свідчить про фіктивність такого правочину; підпис позичальника на додатковій угоді відсутній, а виконаний іншою невідомою особою; крім того існують два примірника додаткової угоди від 05 та від 06 серпня 2008 року, які за своїм змістом є окремими кредитними договорами, проте при їх укладенні допущені чисельні порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема відповідач не надав всю необхідну та достовірну інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, включив у договір несправедливі умови та уклав правочин з використанням нечесної підприємницької діяльності, ввівши споживача в оману, ОСОБА_4 просила позов задовольнити та визнати додаткові угоди від 05 та 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 04 квітня 2008 року недійсними.

Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що додаткова угода від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит між сторонами не укладалася, позивачем не підписувалася та відсутня у матеріалах кредитної справи, що свідчить про відсутність підстав для визнання її недійсною. Додаткова угода від 05 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 04 квітня 2008 року та сам договір мають одну природу виникнення, й відповідно регулюють одні й ті самі правовідносини, які виникли між сторонами; така угода не припинила існуюче зобов'язання на нове, що свідчить про відсутність новації; при підписанні додаткової угоди всі, передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договору та додаткової угоди до нього, були дотримані, договори містять усі передбачені законом відомості, при їх підписанні дотримано всі законодавчо визначені вимоги щодо форми і змісту; докази щодо введення позивача в оману при укладенні додаткової угоди або вчинення зі сторони банку умисних дій щодо приховання обставин укладення додаткової угоди відсутні. Крім того, виконання позивачем умов додаткової угоди до кредитного договору до січня 2015 року свідчить про вільне волевиявлення та згоду останньої з умовами такої угоди.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

10 жовтня 2017 року ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що об'єктивно існують дві додаткові угоди від 05 та 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит від 04 квітня 2008 року, проте суди ухилилися від вирішення вимоги про визнання додаткової угоди від 06 серпня 2008 року недійсною. При укладенні двох додаткових угод відповідачем були допущені істотні порушення як вимог діючого законодавства, так і законних прав і інтересів позивача, при цьому відсутнє вільне волевиявлення позивача на укладення таких угод. Підписання додаткової угоди було невигідно позичальнику, оскільки змінилася валюта зобов'язання, зменшився строк кредитування та збільшився розмір відсоткової ставки за користування кредитом, про що позивач не була належним чином повідомлена. Додаткова угода за своєю юридичною природою є новацією, й відповідно при її укладенні слід дотримуватися вимог Закону України «Про захист прав споживачів», проте суди не надали належної оцінки змісту оспорюваної додаткової угоди, який є несправедливим, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору, чим позбавив останню можливості свідомого і компетентного вибору. За оскаржуваними угодами позивач будь-яких коштів в іноземній валюті від відповідача не отримувала. Умови додаткових угод є несправедливими, суперечать чинному законодавству, вводять позивача в оману, та штучно створюють дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позичальника, що прямо свідчить про їх недійсність, при цьому сплата позивачем платежів с погашення заборгованості за кредитом після підписання додаткової угоди, не має значення при вирішенні питання про недійсність такого договору.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу та матеріали касаційного провадження 04 червня 2018 передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини першої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За правилами частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини першої статті 234 ЦК Українифіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють його лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину учасники мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним.

Судами встановлено, що 04 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений договір про іпотечний кредит № HMX4GI, відповідно до якого позивач отримала кредитні кошти в розмірі 100 000 грн зі сплатою 15 % річних та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2 % від суми виданого кредиту, строком до 04 квітня 2028 року. Згідно умов цього договору, погашення кредиту здійснюється шляхом сплати ануїтетних платежів в сумі, не меншій 1 332,21 грн, до 04 числа кожного місяця.

05 серпня 2008 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № HMX4GI від 04 квітня 2008 року, згідно якої залишок заборгованості за кредитним договором в розмірі 99 791,93 грн переведено у валюту долар США, що еквівалентно 21 506,88 дол. США, через касу банку такі кошти позивачу не видавалися, оскільки відбулося переведення залишку заборгованості за виданим на підставі договору від 04 квітня 2008 року кредитом в іншу валюту.

Метою укладення додаткової угоди було полегшення умов виконання зобов'язань за кредитним договором (погашення заборгованості), а фактична видача кредитних коштів відбулася при укладенні основного договору про іпотечний кредит 04 квітня 2018 року, пунктами 10.2, 10.3, 10.4 якого передбачено, що даний договір може бути змінений або доповнений за взаємною згодою сторін. Усі зміни та доповнення до цього договору викладаються в письмовій формі та набувають чинності з моменту їх підписання. Додаткові угоди до цього договору, які можуть бути укладені в майбутньому, є його невід'ємною частиною.

Установлено, що позивач при укладенні договору про іпотечний кредит від 04 квітня 2008 року була ознайомлена з умовами та формами кредитування, типом процентної ставки, сукупною вартістю кредиту, кількістю платежів, їх об'єми та частоту, можливість дострокового погашення кредиту та таке інше, з якими погодилась та підписала вказаний договір.

Як до договору про іпотечний кредит від 04 квітня 2008 року так і до додаткової угоди від 05 серпня 2008 року долучено графіки погашення кредиту, із детальним розписом кожного платежу, згідно яких позивач ОСОБА_4 здійснювала погашення кредиту до січня 2015 року.

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до положень статей 1048-1052 ЦК України істотними умовами є мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.

Зі змісту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) вбачається, що у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту, право дострокового повернення кредиту, річна відсоткова ставка за кредитом, інші умови, визначені законодавством. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору.

Частинами п'ятою та восьмою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення договору) передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на момент укладення договору) нечесна підприємницька практика забороняється.

Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції, будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Виходячи із загальних умов договору про іпотечний кредит від 04 квітня 2008 року та додаткової угоди до нього від 05 серпня 2008 року, сторонами досягнуто домовленості щодо всіх умов договору, де чітко визначено всі умови кредитування, зокрема: розмір наданого кредиту, строк, на який наданий кредит, порядок його надання та повернення, розмір плати за користування кредитними коштами, права та обов'язки позикодавця і позичальника, відповідальність сторін.

Доказів введення відповідачем позивача в оману при укладенні оспорюваної додаткової угоди та фіктивності такого правочину матеріали справи не містять.

Установивши, що оспорювана додаткова угода від 05 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит № HMX4GI від 04 квітня 2008 року, підписана сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов угоди, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення додаткової угоди не заявляла додаткових вимог й протягом тривалого часу виконувала умови цієї угоди щодо сплати щомісячних платежів, суди, вірно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», статей 203, 207, 215, 230, 234, 638, 640 ЦК України, дійшли правильного висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання додаткової угоди від 05 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит № HMX4GI від 04 квітня 2008 року недійсною.

Також є обґрунтованим висновок судів про відсутність підстав для визнання недійсною додаткової угоди від 06 серпня 2008 року до договору про іпотечний кредит № HMX4GI від 04 квітня 2008 року, оскільки така угода між сторонами не укладалася, позивачем не підписувалася та відсутня у матеріалах кредитної справи, яка була досліджена в судовому засіданні.

За вказаних обставин не можуть бути враховані доводи касаційної скарги про ухилення судів від вирішення вимоги про визнання додаткової угоди від 06 серпня 2008 року недійсною.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не надали належної оцінки змісту та умовам оспорюваної додаткової угоди, які є несправедливими, оскільки банк не проінформував позичальника про всі істотні умови договору, чим позбавив позивача можливості свідомого і компетентного вибору, є безпідставними та суперечать наявним у справі доказам і спростовуються встановленими судами обставинами справи.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 рокущодо законності й обґрунтованості.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободзобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 18 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 14 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик