ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2018 року

м. Харків

справа № 619/2464/17

провадження № 22ц/790/2465/18

Апеляційний суд Харківської області в складі колегії суддів:

головуючого Бровченко І.О.,

суддів Кружиліної О.А., Яцини В.Б.,

за участю секретаря Афоніна К.О.

імена (найменування) сторін:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

інші учасники справи:

третя особа - відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської областівід 21 лютого 2018 року у складі судді Кононихіної Н.Ю. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області, про звільнення майна з-під арешту,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про звільнення майна з-під арешту, де третьою особою без самостійних вимог є Відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області.

В обгрунтування позовних вимог зазначив, що сторони 18 травня 2011 року уклали договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного територіального округу Харківської області ОСОБА_3 та зареєстрований за реєстровим № 1075.

Відповідно до п. 6 договору позики, позивач надав відповідачу, грошові кошти у сумі 29600, 00 гривень, що було еквівалентом 3700 доларів США, без нарахування відсотків строком до 18 год. 00 хв. 18 травня 2012 року, а відповідач зобовязувалася повернути суму позики у строк та в порядку, встановленому в Договорі позики.

В забезпечення виконання зобовязань за договором позики, позивач і відповідач 18 травня 2011 року, уклали іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного територіального округу Харківської області ОСОБА_3 та зареєстрований за реєстровим № 1077 , за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 27,50 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Майно належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 4.2 іпотечного договору, позивач набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення відповідачем вимог договору позики.

Відповідач, належним чином не виконав свої зобовязання за договором позики, що призвело до того, що станом на 07 липня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 97 112 грн. 36 коп.

Згідно з положеннями п. 4.3. Іпотечного договору, при настанні випадків передбачених п. 4.2. Іпотечного договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою, не будуть виконанні, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: 1) набуває права власності на предмет іпотеки; 2) від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; 3) дає іпотекодавцю згоду на реалізацію предмета іпотеки третім особам, за умови, що кошти виручені від реалізації будуть направлені на задоволення вимог іпотекодавця.

07 червня 2017 року позивачем було направлено відповідачу повідомлення з попередженням про те, що у випадку невиконання відповідачем зобовязань за договором позики, керуючись п. 4.3 іпотечного договору та ст. 38 Закону України «Про іпотеку», предмет іпотеки, тобто вищевказану квартиру буде продано іншій особі. Проте, відповідач свій обовязок, у встановлений у вимозі строк, не виконала.

26 липня 2017 року, позивач звернувся до нотаріуса, з метою реалізації свого права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки, в порядку передбаченому Іпотечним договором. Проте, отримав усну відповідь, що 05 лютого 2014 року відділом державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції на виконання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40482908 від 28 січня 2014 року, накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотечного договору та належить на праві приватної власності відповідачу. Вказане обтяження зареєстроване за № 4572116 від 05 лютого 2014 року.

Внаслідок накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки, позивач не може скористатися, наданим йому законом та іпотечним договором, правом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання за договором позики, у звязку із чим, вимушений звернутись до суду за захистом свого права.

Тому позивач прохав зняти арешт, накладений на підставі постанови відділу державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40482908 від 28 січня 2014 року, на майно, належне на праві приватної власності ОСОБА_2, а саме квартиру загальною площею 54,0 кв.м., житловою площею 27,50 кв.м., розташовану за адресою: Харківська обл., Дергачівський р-н., АДРЕСА_2.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області, про звільнення майна з-під арешту відмовлено в повному обсязі.

На рішення суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позов, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зазначає, внаслідок арешту на майно, що є предметом іпотеки, він не зміг скористатись наданим йому законом та договором іпотеки правом звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначає, що на спірні правовідносини повинна бути поширена дія ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції на час накладення арешту на майно.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявними в матеріалах справи доказами, що 18 травня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного територіального округу Харківської області ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 1075. Відповідно до п. 6 договору позики грошей, ОСОБА_1, передав до підписання договору ОСОБА_2 гроші в розмірі 29600 гривень, що є еквівалентом 3700 доларів США, згідно з курсом на день укладення договору. Положеннями пунктів 1, 2, 4 договору позики грошей передбачено, що грошові кошти позичені до вісімнадцятого травня дві тисячі дванадцятого року до вісімнадцяти годин, без нарахування відсотків. Повернення позиченої суми грошей повинно бути зроблено в с. Циркуни, Харківського району, Харківської області, МЖК «Інтернаціоналіст»АДРЕСА_3.

В забезпечення виконання зобовязань за договором позики грошей, 18 травня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного територіального округу Харківської області ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за реєстровим № 1078, відповідно до положень якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 12 загальною площею 54,0 кв.., житловою площею 27,50 кв.м, розташовану за адресою: Харківська область, Дергачівський район, селище Протопопівка, вул. Леніна, буд. 66. Майно належить відповідачу на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу.

Відповідно до п. 4.2 іпотечного договору, іпотекодержатель (позивач) набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку порушення іпотекодавцем (відповідачем) умов договору позики грошей, або умов іпотечного договору.

Позивач вважає , що відповідач належним чином не виконав свої зобовязання за договором позики грошей, що призвело до того, що станом на 07 липня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 97112 грн. 36 коп.

Згідно з положеннями п. 4.3. іпотечного договору, при настанні випадків передбачених п. 4.2 іпотечного договору, іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобовязання, забезпечені іпотекою, не будуть виконанні, іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: 1) набуває права власності на предмет іпотеки: 2) від свого імені продає майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; 3) дає іпотекодавцю згоду на реалізацію предмета іпотеки третім особам, за умови, що кошти виручені від реалізації будуть направлені на задоволення вимог іпотекодавця.

07 червня 2017 року позивачем було направлено відповідачу повідомлення з попередженням про те, що у випадку невиконання відповідачем зобовязань за договором позики грошей, керуючись п. 4.3 іпотечного договору та ст. 38 Закону України «Про іпотеку», предмет іпотеки, тобто вищевказану квартиру буде продано іншій особі. Проте, відповідач свій обовязок у встановлений у вимозі строк не виконала.

26 липня 2017 року, позивач звернувся до нотаріуса, з метою реалізації свого права, а саме звернення стягнення на предмет іпотеки, в порядку передбаченому іпотечним договором. Проте, отримав відповідь, що 05 лютого 2014 року відділом державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції на виконання постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 40482908 від 28 січня 2014 року, накладено арешт на вищевказане майно, що є предметом іпотечного договору та належить на праві приватної власності відповідачу. Вказане обтяження зареєстроване за № 4572116 від 05 лютого 2014 року.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернувся до суду із позовом про зняття арешту з майна, не будучи його власником.

Разом з тим, з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням обставин справи погодитись неможливо.

Чинним законодавством не передбачено заборони накладення арешту на майно, що є предметом іпотеки. Разом із тим статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» обумовлено випадки, підстави й порядок зняття арешту з майна, у тому числі відповідно до частиною 5 цієї норми у всіх інших випадках арешт з майна може бути знятий за рішенням суду (стаття Закону України «Про виконавче провадження», яка діє на час розгляду справи).

Чинне законодавство України, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна, передбачає, що заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями.

Ураховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в статті 1 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених частиною 1 статті 51 Закону України «Про виконавче провадження».

Зважаючи на ту обставину, що накладення арешту має своїм наслідком заборону відчуження арештованого майна, ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту частин 6 та 7 статті 3 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що у разі, якщо належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше накладення арешту для забезпечення реального виконання рішення суду щодо задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд повинен приймати рішення про звільнення з-під арешту іпотечного майна. При цьому не має підстав відмовляти у звільненні з-під арешту зазначеного майна у звязку з відсутністю факту реального порушення забезпеченого іпотекою зобовязання боржником на момент предявлення відповідної вимоги. Факт порушення основного зобовязання, забезпеченого іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя й не повязується з його існуванням, а отже, і порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки.

Наведеними нормами права передбачено підстави, що створюють правову можливість для позивача у цьому провадженні звернути стягнення на заставне майно у позасудовому порядку та скасувати всі існуючи арешти, накладені на іпотечне майно.

Крім того,обтяження за № 4572116 від 05 лютого 2014 року було накладено на іпотечне майно вже після підписання договору іпотеки від 18 травня 2011 року та реєстрації іпотеки, а тому, враховуючи положення чинного законодавства України, позивач має переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок спірного нерухомого майна.

Таким чином, арешти та заборону відчуження було накладено на майно, яке перебуває в іпотеці позивача, що підтверджується відповідними відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 1 статті 59 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до положень пункту 6 частини 1 статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно.

Виходячи з вищевикладеного, у звязку з тим, що арешт накладений відділом державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції перешкоджає позивачу у реалізації своїх прав та порушують його інтереси, у позивача є всі підстави для звільнення іпотечного майна з-під арешту.

Разом з тим, колегія судів відмовляє у задоволені позову про звільнення майна з-під арешту виходячи з наступного.

Згідно розяснень, що містяться у п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення.

Оскільки матеріали справи не містять відомостей про особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, вона не залучена до участі у розгляді справи, колегія суддів вважає, що вимоги про звільнення майна з-під арешту задоволенню не підлягають, інакше буде вирішено питання про права та обовязки особи, що не була залучена до участі у розгляді справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374 , 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2018 року скасувати, ухвалити нове.

У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору відділ державної виконавчої служби Дергачівського районного управління юстиції в Харківській області, про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 18 травня 2018 року.

Головуючий

Судді: