Постанова

Іменем України

24 травня 2018 року

місто Київ

справа № 522/11043/14-ц

провадження № 61-5024св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Процик М. В., Дрішлюка А. І., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «ШИК» (далі - ТОВ «Фірма «ШИК», товариство), ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2 укладений між ТОВ «Фірма «ШИК» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11

Під час розгляду справи з'ясувалося, що ТОВ «Фірма «ШИК» ліквідовано, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 31 грудня 2014 року внесено відповідний запис. У зв'язку із цим позивач уточнила свої позовні вимоги та просила визнати недійсним зазначений договір дарування квартири та визнати за нею право власності на 1/8 частини цієї квартири.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 01 березня 2016 року позов ОСОБА_4 в частині вимог про визнання права власності на 1/8 частину квартири АДРЕСА_2 залишено без розгляду.

Позивач на обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що в період з 10 серпня 1994 року до 12 березня 2012 року була учасником ТОВ «Фірма «ШИК», у 2012 року вийшла зі складу учасників цього товариства. У зв'язку з виходом зі складу учасників товариства між нею та ТОВ «Фірма «ШИК» виник спір з приводу виплати їй грошової компенсації, зокрема з приводу визначення розміру вартості частини майна, пропорційної її частці у статутному капіталі товариства, необхідності врахування вартості квартири № АДРЕСА_2 зазначений корпоративний спір був переданий на вирішення Господарського суду Одеської області. Під час розгляду справи у суді ТОВ «Фірма «ШИК» за безоплатним правочином передало спірну квартиру згаданим відповідачам; зазначений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, є фіктивним; на думку позивача, це здійснено з метою ухилення від можливого звернення стягнення на нерухоме майно.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2016 року у складі судді Ільченко Н. А. позов задоволено; визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_3 укладений між ТОВ «Фірма «ШИК» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Кобзар О. Ю. 14 листопада 2013 року, зареєстрований у реєстрі за № 1042; вирішено питання про стягнення судових витрат.

Суд першої інстанції у своїх висновках виходив з того, що між позивачем та ТОВ «Фірма «Шик» дійсно виник спір стосовно розміру грошової компенсації позивачу, як учаснику товариства, який вибув, та що оспорюваний договір дарування не був спрямований на настання реальних наслідків, тобто є фіктивним, оскільки після укладення договору дарування ТОВ «Фірма «Шик» продовжувало в цьому ж приміщенні здійснювати господарську діяльність із надання послуг салону краси, укладений договір був спрямований на порушення прав позивача на отримання грошової компенсації вартості частки майна товариства.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що оспорюваний договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, обумовлених ним, воля обох сторін договору відповідала зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи договір, знали про наслідки його укладення та бажали настання таких правових наслідків. Позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили, що цей договір не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків та містить ознаки фіктивності.

Заявник ОСОБА_4 у жовтні 2016 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник вважає, що оспорюваний правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, є фіктивним і здійснений з метою ухилення від можливого звернення стягнення на зазначене нерухоме майно на підставі постанови Одеського апеляційного господарського суду від 04 червня 2015 року, якою стягнуто з ТОВ «Фірма «ШИК» на користь ОСОБА_4 85 067, 70 грн вартості частки майна в статутному капіталі товариства.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 30 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

За правилом статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі установчого договору від 10 серпня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепеляк Р. Ю., що зареєстрований у реєстрі за № 10-2485, створено ТОВ «Фірма «ШИК», засновниками якого були позивач та відповідачі.

Згідно з пунктом 2.2 цього установчого договору основними напрямками та предметом діяльності товариства визначено надання перукарських, педікюрних, масажних послуг; закупівля та реалізація предметів парфумерії, гігієни; навчання професії перукаря тощо.

На підставі договору дарування від 14 серпня 1995 року, укладеного між ОСОБА_9 та ТОВ «Фірма «ШИК», посвідченого державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шепеляк Р. Ю., що зареєстрований у реєстрі за № 8-3116, ТОВ «Фірма «ШИК» набуло у власність нерухоме АДРЕСА_2

Згідно зі статутом ТОВ «Фірма «ШИК» частка позивача у статутному капіталі ТОВ «Фірма «ШИК» становила 10, 79 %.

ОСОБА_4 23 лютого 2012 року подала письмову заяву загальним зборам учасників ТОВ «Фірма «ШИК», якою повідомила про свій добровільний вихід зі складу учасників цього товариства та просила виплатити їй вартість частини майна товариства, пропорційної її частці у його статутному капіталі, а також відповідну частку прибутку товариства, що одержана у поточному році до моменту виходу позивача із складу учасників. Заява позивача отримана ТОВ «Фірмою «ШИК» 12 березня 2012 року, про що свідчить наявна в матеріалах справи копія поштового повідомлення про вручення

(т. 1 а.с. 20-21).

Відповідно до статті 148 ЦК Україниучасник товариства з обмеженою відповідальністю має право вийти з товариства, повідомивши товариство про свій вихід не пізніше ніж за три місяці до виходу, якщо інший строк не встановлений статутом. Учасник, який виходить із товариства з обмеженою відповідальністю, має право одержати вартість частини майна, пропорційну його частці у статутному капіталі товариства. За домовленістю між учасником та товариством виплата вартості частини майна товариства може бути замінена переданням майна в натурі. Якщо вклад до статутного капіталу був здійснений шляхом передання права користування майном, відповідне майно повертається учасникові без виплати винагороди. Порядок і спосіб визначення вартості частини майна, що пропорційна частці учасника у статутному капіталі, а також порядок і строки її виплати встановлюються статутом і законом.

Згідно зі статтею 54 Закону України «Про господарські товариства» при виході учасника з товариства з обмеженою відповідальністю йому виплачується вартість частини майна товариства, пропорційна його частці у статутному капіталі. Виплата провадиться після затвердження звіту за рік, в якому він вийшов з товариства, і в строк до 12 місяців з дня виходу. На вимогу учасника та за згодою товариства вклад може бути повернуто повністю або частково в натуральній формі. Учаснику, який вибув, виплачується належна йому частка прибутку, одержаного товариством в даному році до моменту його виходу. Майно, передане учасником товариству тільки в користування, повертається в натуральній формі без винагороди.

З 12 червня 2012 року позивач є такою, яка вибула зі складу учасників товариства. Між позивачем та ТОВ «Фірма «ШИК» виник спір з приводу виплати вартості частки майна, що належала у статутному капіталі товариства позивачу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року частково задоволено позов ОСОБА_4, стягнуто з ТОВ «Фірма «ШИК» на користь ОСОБА_4 4 235, 45 грн вартості частки майна в статутному капіталі.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04 червня 2015 року рішення Господарського суду Одеської області від 10 жовтня 2013 року в частині відмови у позові скасовано та ухвалено нове, яким задоволено позовні вимоги повністю; стягнуто з ТОВ «Фірма «ШИК» на користь ОСОБА_4 85 067, 70 грн вартості частки майна в статутному капіталі; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Під час розгляду зазначеної справи Одеським апеляційним господарським судом між ТОВ «Фірма «ШИК» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 укладено договір дарування квартири № АДРЕСА_2. Цього ж дня право власності на спірне нерухоме майно, по 1/7 частині, за кожним, зареєстроване за відповідачами в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно і договори дарування у семи примірниках передано обдаровуваним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно зі статтею 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним; права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Згідно з усталеною судовою практикою для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину; саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин; якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків; у разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, визнання судом недійсним договору у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

Крім того, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише удавано, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для створення враження повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Такий правовий висновок сформований у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14; цей висновок суд застосовує у цій справі під час оцінки поведінки сторін та обрання належного рішення з приводу розв'язання спору.

Відповідно до частин першої, четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На виконання оспорюваного договору дарування від 14 листопада 2013 року нерухоме майно передано відповідачам у власність, а відтак оспорюваний договір не може бути кваліфікований як фіктивний, оскільки принаймні одна сторона прагнула настання певних правових наслідків.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що після укладення договору дарування відповідачі у липні-серпні 2014 року зареєструвались як фізичні особи-підприємці, а юридичну особу ТОВ «Фірма «ШИК» ліквідовано, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців 31 грудня 2014 року внесено відповідний запис. Відповідачами здійснювалися відповідні розпорядчі дії, а саме: укладено договір найму частини квартири з ТОВ «Сатсанг» на строк до 02 січня 2016 року, кожен з відповідачів окремо уклав договори про постачання електроенергії з ПАТ «Одесаобленерго», оплачуючи відповідні рахунки, зокрема, про надання телекомунікаційних послуг, вивезення твердих побутових відходів, надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Таким чином, розглядаючи цей спір, суд апеляційної інстанції надав належну оцінку змісту оспорюваного правочину із урахуванням обставин, що виникли між сторонами, встановив відсутність основної ознаки фіктивного правочину, зокрема щодо відсутності наміру створити певні правові наслідки, обумовлені оспорюваним договором дарування, з'ясував обставини щодо вчинення відповідачем дій, що є необхідними для чинності правочину, та зробив обґрунтований висновок щодо недоведеності заявлених позивачем позовних вимог про фіктивність правочину.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

При цьому правом оспорювати правочин і вимагати застосування реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, які не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

Відповідно до матеріалів справи на момент укладення договору дарування позивач уже не була учасником ТОВ «Фірма «ШИК», в результаті укладення зазначеної угоди її права та законні інтереси вчиненням такого правочину безпосередньо не обмежувались, оскільки постановою Одеського апеляційного господарського суду від 04 червня 2015 року визначено розмір компенсації її частки у товаристві, що підлягає стягненню із ТОВ «Фірма «ШИК» на користь ОСОБА_4

Доказів про те, що на момент укладення договору дарування здійснювалось виконання судового рішення про стягнення грошових коштів на користь позивача, що на той момент у ТОВ «Фірма «ШИК» не було грошових коштів для виплати позивачу грошової компенсації вартості її частки і тому ставилось питання про звернення стягнення на нерухоме майно ТОВ «Фірма «ШИК», матеріали справи не містять.

Крім того, судом першої інстанції застосовано такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, що не може бути визнаний як належний та ефективний спосіб правового захисту прав позивача у досліджуваних цивільних відносинах.

За загальним правилом частини першої статті 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Суд першої інстанції, встановивши, що оспорюваний правочин виконаний, зобов'язаний був, за відсутності інших фактичних та правових перешкод, повернути усі сторони правочину у первісний стан, тобто застосувати двосторонню реституцію. Втім, визнавши недійсним договір дарування, суд першої інстанції не врахував того, що ТОВ «Фірма «ШИК» як юридичну особу ліквідовано, а відтак повернення сторін договору до первісного стану є неможливим. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину для досліджуваної правової ситуації чинним матеріальним законом не передбачені, а отже, саме лише визнання правочину недійсним не призвело до вирішення спору, що існував між сторонами, застосування такого способу захисту у спірних правовідносинах ускладнило правову проблему, що існувала між сторонами, не вирішивши існуючий між ними правовий конфлікт.

Верховний Суд під час вирішення спору має застосувати положення статті 5 ЦПК України щодо обов'язку суду застосовувати під час захисту прав та законних інтересів осіб виключно ефективний спосіб їх захисту. Як доведено, застосований судом першої інстанції спосіб захисту не відповідає критерію ефективності, не спрямований на вирішення правової проблеми та подолання спірної ситуації, його застосування не розв'язало спору між сторонами.

Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на правомірність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи скарги спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснена судом апеляційної інстанції, та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваного судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик