Справа № 713/1894/17
Провадження №2/713/38/18
РІШЕННЯ
іменем України
02.03.2018 м. Вижниця
Вижницький районний суд Чернівецької області в складі:

головуючого судді Кибич І.А.

з участю секретаря Головач О.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вижниця цивільну справу за позовом Моторного (транспортне) страхового бюро України до ОСОБА_1 , де третьою особою є самостійних вимог щодо предмету спору є Військова частина НОМЕР_1 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Моторне (транспортне) страхове бюро України звернувся в суд з позовом про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою до відповідача ОСОБА_1 , де третьою особою є самостійних вимог щодо предмету спору є Військова частина НОМЕР_1 . Посилаються на те, що 06 червня 2014 року в м.Миколаїв на вул.Пушкінська з вини ОСОБА_1 , який керував автомобілем КРАЗ, д/н НОМЕР_2 , була скоєна дорожньо-транспортна пригода. Вина ОСОБА_1 підтверджується постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.08.2014 року. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль марки Форд, д/н НОМЕР_3 , який належав ОСОБА_2 . Відповідно до звіту про оцінку вартості збитку №78/07/2014 від 15.07.2014 року, складеного оцінювачем ОСОБА_3 вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Форд становить 23086,80 грн. Зазначена шкода винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі, на дату скоєння ДТП ОСОБА_1 не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Потерпілий з метою відшкодування шкоди звернувся до Моторного (транспортного) страхового бюро України з відповідною заявою, до якої було додано копію полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/491924 терміном дії з 30.07.2013 року до 30.07.2014 року. У зв`язку з настанням страхової події, передбаченої п.п. «а» п. 41.1 ст.41 Закону, МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілій особі в розмірі 19239,00 грн. Відповідно до підпункту 38.2.1 п.38.2 ст.38 Закону, МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п.13.1 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зазначили, що 17 грудня 2014 року звернулись до ОСОБА_1 з листом про компенсацію в добровільному порядку витрат, понесених у зв`язку з проведенням регламентної виплати потерпілому, а також витрат понесених МТСБУ для встановлення розміру збитку та збору документів в сумі 996,00 грн. На даний час в добровільному порядку ОСОБА_1 витрати не компенсовано.

Просять стягнути з ОСОБА_1 на користь Моторне (транспортне) страхове бюро України кошти в розмірі понесених витрат в сумі 20235,00 грн. основний борг, судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1600,00 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн.

В судове засідання представник позивача Моторне (транспортне) страхове бюро України не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, одночасно з позовом подав заяву про розгляд справи у відсутності представника Моторне (транспортне) страхове бюро України позовні вимоги підтримують, просять задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_4 не з`явились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи від представника відповідача ОСОБА_4 надійшло клопотання про розгляд справи у його відсутність та у відсутність відповідача ОСОБА_1 , підтримують поданий відзив, відповідно до якого вважаю, що позовна заява не підлягає задоволенню внаслідок пропуску строку позовної давності, подана до неналежного відповідача, є необґрунтованою, оскільки дорожньо-транспортна пригода сталась 06.06.2014 року, тобто під час проходження ОСОБА_1 строкової служби в Збройних силах України. 10.04.2013 року ОСОБА_1 призвано на строкову військову службу і направлено у військову частину. Строкову військову службу він проходив до 30.10.2014 року. ОСОБА_1 , як солдат строкової військової служби, 06.06.2014 року виконував наказ свого командування сісти за кермо та доставити автомобіль по місцю призначення. В його обов`язки не входило перевіряти його технічний стан чи простеження за справністю зчеплювальних пристроїв. А це були відповідальні сержант «старший машини», начальник АТП (контрольно-технічного пропуску), який дав дозвіл на виїзд, а також заступник командира частини по техніці озброєння. Як солдат строкової служби ОСОБА_1 не мав права вмішуватись в питання перевірки технічного стану, оскільки не був за це відповідальним (не уповноважений) та не мав права ставити під будь-який сумнів накази командирів. Автомобіль КРАЗ д/н НОМЕР_4 , за участю якого скоєно ДТП належить на праві власності юридичній особі Військовій частині № НОМЕР_1 Збройних сил України, третій особі по справі. Військова частина зобов`язана була застрахувати свої транспортні засоби, якщо даний автомобіль не був застрахований, то відповідальність за це повинна нести військова частина, як юридична особа, а не солдат строкової військової служби. З постанови Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.08.2014 року вбачається, що суд розглядав справу відносно солдата військової строкової служби ОСОБА_1 , тобто, якщо ДТП сталася по вині ОСОБА_1 , що не відповідає дійсності, оскільки він не був відповідальний за технічний стан автомобіля, сама подія сталася під час виконання ним його службових (військових) обов`язків військовослужбовця строкової служби, а тому з рахуванням правил п.38.1.1 с.38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідати а заподіяну шкоду по регресним вимогам повинен належний відповідач Військова частина № НОМЕР_1 Збройних сил України. Крім цього, позовні вимоги на суму 996,00 грн., не підлягають задоволенню, у зв`язку з пропуском позовної давності, оскільки з моменту перерахування позивачем аварійному комісару зазначеної суми, а саме 28.08.2014 року та до моменту звернення до суду пройшло більше трьох років, тому в даному випадку слід застосувати наслідки пропуску строку позовної давності. Позовні вимоги щодо стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 2000,00 грн. не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Просять в задоволенні позову відмовити.

В судове засідання представник третьої особи є самостійних вимог щодо предмету спору Військової частини НОМЕР_1 не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи т.в.о. командира військової частини НОМЕР_1 підполковник ОСОБА_5 скерував до суду заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, у зв`язку з неможливістю прибути в судове засідання.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову Моторного (транспортного) страхового бюро України необхідно відмовити.

Судом встановлено, що постановою Центрального районного суду м.Миколаєва від 20.08.2014 року відповідача ОСОБА_1 , як солдата строкової військової служби у військовій частині НОМЕР_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення. Згідно встановлених постановою обставин, вбачається, що 06.06.2014 року біля 12-15 год. ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «КРАЗ 6322», реєстраційний номер НОМЕР_2 , рухався по вул.Пушкінська та при буксируванні із застосуванням жорсткого зчеплення транспортного засобу марки «ЗІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_5 при виході із парку не простежив за справністю зчеплювального пристрою, внаслідок чого на перехресті пр.Леніна відбулося від`єднання пристрою, внаслідок чого транспортний засіб «ЗІЛ 131», реєстраційний номер НОМЕР_5 продовжив самовільний рух та допустив наїзд на стоячий автомобіль марки «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_3 , водій якого ОСОБА_2 , знаходився всередині. Внаслідок зіткнення транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постанова набрала законної сили, що підтверджується копією постанови.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З копії полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/0491924 вбачається, що ОСОБА_2 застрахував автомобіль марки «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_3 на період з 31.07.2013 року по 30.07.2014 року.

07.11.2014 року ОСОБА_2 звернувся до позивача МТСБ України із заявою про відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка відбулась 06.06.2014 року за участю транспортного засобу марки «КРАЗ 6322», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що підтверджується копією заяви.

З копії висновку №78/07/2014 оцінки вартості (розміру) збитків, завданих транспортному засобу марки «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_3 від 15.07.2014 року вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Ford Transit Connect», реєстраційний номер НОМЕР_3 становить 23086,80 грн.

З копії платіжного доручення №7172 від 28.08.2014 року вбачається, що МТСБУ перерахував на рахунок ТОВ «ЕАК «Довіра» суму в розмірі 996,00 грн. за послуги аварійного комісара згідно рахунку №9030 від 22.07.2014 року (23746) без ПДВ.

З копії платіжного доручення №1/23746 від 17.12.2014 року вбачається, що МТСБУ перерахував на рахунок ОСОБА_2 суму в розмірі 19239,00 грн. страхове відшкодування згідно наказу №6556 від 16.12.2014 року.

З копії військового квитка відповідача ОСОБА_1 . Серія НОМЕР_6 від 10.04.2013 року вбачається, що ОСОБА_1 призваний 10.04.2013 року призовною комісією Вижницького району на строкову військову службу і направлений і військову частину. Звільнений (демобілізований) в запас 07.04.2017 року.

Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 ст.38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 ст.13 Закону.

Відповідно до ст.979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

У відповідності до ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно з ч.1 ст.1172 ЦК України юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Пленум Верховного суду України у Постанові «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992N6 (із змінами та доповненнями) роз`яснює, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Більше того, при заподіянні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на його володільця не може бути покладено обов`язок по її відшкодуванню лише тоді, коли шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, а у випадках, передбачених спеціальним законом, - тільки умислу потерпілого (абз. 1, 2 п. 2 Постанови). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (абз. 2, 3 п. 4 Постанови).

Відповідно до п.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» від 01.03.2013 № 4 не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Така особа може бути притягнена до відповідальності лише самим роботодавцем в регресному порядку.

Відповідно до ч.1 ст.1172 ЦК юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Отже, відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, перебуває із цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах і шкоду така особа заподіяла у зв`язку з виконанням трудових (службових) обов`язків. При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 під час розгляду справи №6-229цс14.

В силу ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів .

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У своїх запереченнях до суду відповідач наполягав відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що він є неналежним відповідачем у даному спорі, оскільки на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди 06.06.2014 року був проходив строкову військову службу, як не був відповідальний за технічний стан автомобіля, виконував накази старших командирів.

Аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд приходить до обґрунтованого висновку про те, що доводи відповідача ОСОБА_1 та його представника є обґрунтованими, оскільки належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Належність відповідача визначається перш за все, за нормами матеріального права.

Таким чином, оскільки відповідач ОСОБА_6 на момент дорожньо-транспортної пригоди був військовослужбовцем Військової частини НОМЕР_1 Міністерства оборони, призваний 10.04.2013 року призовною комісією Вижницького району на строкову військову службу, звільнений (демобілізований) в запас 07.04.2017 року, потрапив у ДТП на автомобілі, що належить військовій частині, під час виконання службових обов`язків, тому вимога позивача МТСБ України про стягнення з нього витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 20235,00 грн. не може бути задоволена, оскільки повинна бути пред`явлена до юридичної особи, за місцем проходження строкової військової служби ОСОБА_6 на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи вище викладене, суд вважає доцільним відмовити у задоволенні позовних вимог Моторного транспортного страхового бюро України до ОСОБА_6 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування в сумі 20235,00 грн., оскільки він поданий до ОСОБА_6 , як до неналежного відповідача.

Керуючись ст.ст.22, 27, 979, 1166, 1172, 1187, 1191 ЦК України, підпункт 38.2.1 пункту 38.2 ст.38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст.ст. 4, 13, ст.76, 77, 81, 141, 258-265, 352-354 ЦПК України, Суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні позову Моторного (транспортне) страхового бюро України до ОСОБА_1 , де третьою особою є самостійних вимог щодо предмету спору є Військова частина НОМЕР_1 , про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з регламентною виплатою в сумі 20235,00 грн.- відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Чернівецької області через Вижницький районний суд Чернівецької області.

Суддя: І. А. Кибич