Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 461/5420/14-ц

провадження № 61-13134св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.

учасники справи за первісним позовом:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: Львівська міська рада, Виконавчий комітет Львівської міської ради, Державне підприємство «Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької»,

третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

учасники справи за зустрічним позовом:

позивач - Державне підприємство «Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, Львівський міський голова, Львівська міська рада, Виконавчий комітет Львівської міської ради,

третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Львівської міської ради на рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 серпня 2016 року у складі судді Городецької Л. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Копняк С. М., Берези В. І., Бойко С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Державного підприємства «Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької» (далі - ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької»), третя особа - Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (далі - ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки»), про захист права власності, визнання частково незаконними ухвали Львівської міської ради від 27 квітня 2000 року № 585, рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 лютого 2008 року, свідоцтва про право власності.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що постановою Вищого адміністративного суду України від 16 липня 2013 року було скасовано постанову Галицького районного суду міста Львова від 22 квітня 2010 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2011 року і ухвалено нове рішення, яким її та ОСОБА_6 позовні вимоги до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, Виконавчий комітет Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Управління охорони культурної спадщини Львівської обласної державної адміністрації, ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької», Львівське комунальне підприємство «Айсберг», ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання розпорядження незаконним і його скасування - задоволено, розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 13 листопада 2002 року № 1190 «Про впорядкування нумерації будинків» визнано нечинним. Зазначеним розпорядженням ліквідовувалися будинкові номери АДРЕСА_2 та 23 на вулиці Театральній і їм присвоювався будинковий номер АДРЕСА_1. При цьому згідно з постановою Ради Міністрів Української РСР від 06 липня 1979 року № 442 історичною та архітектурною цінністю є лише будівля театру по АДРЕСА_1. Таким чином, мешканців, котрі проживали у своїх квартирах від народження, намагалися позбавити житла, оскільки будинки № АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 не є історичною пам'яткою. Ухвалою 9-ої сесії 3-го скликання Львівської міської Ради від 27 квітня 2000 року № 585 передано у спільну власність територіальних громад Львівської області для службових потреб театру приміщення комунальної власності міста Львова загальною площею 961,0 кв.м, в тому числі нежитлові приміщення площею 455,0 кв.м у будинку № АДРЕСА_2. У ці 455,0 кв.м входить і її приватизований підвал загальною площею 20,1 кв.м. Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської Ради від 29 лютого 2008 року № 131 на ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» було оформлено право державної власності з правом повного господарського відання на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1 загальною площею 10230,9 кв.м та в подальшому видано свідоцтво на право власності НОМЕР_3 від 29 лютого 2008 року. Вона неодноразово зверталася до органів місцевого самоврядування та ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» із заявами, в яких просила вилучити з технічного паспорта театру її підвал та внести відповідні зміни до рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради від 29 лютого 2008 року № 131, проте не отримала позитивної відповіді. Юридичне управління Львівської міської ради повідомило, що ухвала від 27 квітня 2000 року № 585 є ненормативним правовим актом одноразового застосування, що вичерпав свою дію фактом виконання, тому не може бути скасована чи змінена органом місцевого самоврядування після її виконання. Враховуючи викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила захистити її та членів її сім'ї - ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5 право приватної власності шляхом визнання частково незаконними ухвали 9-ої сесії 3-го скликання Львівської міської Ради від 27 квітня 2000 року № 585 та рішення Виконавчого комітету Львівської міської Ради від 29 лютого 2008 року № 131 «Про оформлення права державної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1», свідоцтва на право власності НОМЕР_3 від 29 лютого 2008 року - в частині передачі ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» їхнього підвалу площею 20,1 кв.м; стягнути солідарно з відповідачів понесені судові витрати.

У травні 2016 року ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» звернулося до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5, Львівського міського голови, Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, третя особа - ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання незаконним розпорядження Львівського міського голови від 22 вересня 1997 року № 601 та його скасування, визнання недійсним свідоцтва про право власності від 22 вересня 1997 року НОМЕР_1 та скасування реєстрації права власності і просило визнати незаконним та скасувати розпорядження Львівського міського голови від 22 вересня 1997 року № 601 «Про затвердження розпорядження Галицької районної адміністрації Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1997 року № 1135 «Про передачу квартир у власність громадян»; визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру НОМЕР_1, видане Виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів 22 вересня 1997 року на підставі вищевказаного розпорядження; скасувати реєстрацію права власності на квартиру № АДРЕСА_2 у місті Львові за ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4., ОСОБА_5., що була проведена на підставі свідоцтва про право власності на квартиру НОМЕР_1.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» посилалося на те, що оскаржуваним розпорядженням Галицької районної адміністрації Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1997 року № 1135 було вирішено передати у власність ОСОБА_1, ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спільну сумісну власність чотирикімнатну квартиру № АДРЕСА_2 у місті Львові загальною площею 89,5 кв.м та комору у підвалі площею 20,1 кв.м. Квартира та нежитлові приміщення у підвалі знаходяться в межах єдиного театрального комплексу «Театру графа Скарбка» 1842 року (охоронний номер 1286, постанова Ради Міністрів Української РСР від 06 вересня 1979 року № 442). Розпорядженням Львівського міського голови від 22 вересня 1997 року № 601 було затверджено розпорядження від 22 вересня 1997 року № 1135. Зазначені рішення та видані на їх підставі правовстановлюючі документи є незаконними та не можуть використовуватися для визнання права власності. Комора у підвалі площею 20,1 кв.м була приватизована ОСОБА_1 та членами її сім'ї окремо від власників інших приватизованих та неприватизованих помешкань у будівлі. Оскільки підвальне приміщення знаходиться в іншій частині будівлі, в якій розміщено Театр, у ньому відсутнє технічне обладнання будинку (інженерні комунікації та технічні пристрої, які необхідні для забезпечення санітарно-гігієнічних умов і безпечної експлуатації квартир тощо), без доступу до нього експлуатація житлового будинку не є неможливою, воно не використовується для обслуговування будинку, квартири чи її частини, а тому відсутні підстави вважати його допоміжним та поширювати на нього норми Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року. Набуття права власності на приміщення із вказаним правовим режимом шляхом його приватизації ОСОБА_1 та співвласниками належної їй квартири не відповідає законодавству України. Зазначені приміщення належать ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької».

Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 15 серпня 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано незаконною ухвалу 9-тої сесії 3-го скликання Львівської міської ради від 27 квітня 2000 року № 585 «Про передачу частини приміщень театру імені Марії Заньковецької, що перебувають у міській комунальній власності, у спільну власність територіальних громад Львівської області» в частині передачі у спільну власність територіальних громад Львівської області приміщення підвалу площею 20,1 кв.м, позначеного під індексом ІІІ у технічному паспорті на приватизовану квартиру АДРЕСА_2, складеному бюро технічної інвентаризації 20 серпня 1997 року, та належного на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї на підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 22 вересня 1997 року НОМЕР_1. Визнано незаконним рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 лютого 2008 року № 131 «Про оформлення права державної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1» в частині оформлення права державної власності ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» з правом повного господарського відання на приміщення підвалу площею 20,1 кв.м. Визнано недійсним свідоцтво на право власності на нежитлові приміщення від 29 лютого 2008 року НОМЕР_2 в частині приватизації приміщення підвалу площею 20,1 кв.м. Стягнуто солідарно із відповідачів Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» на користь ОСОБА_1 229,40 грн сплаченого судового збору та 4 300,00 грн витрат на надання правової допомоги. У задоволенні зустрічного позову ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що приміщення комори площею 20,1 кв.м у підвальному поверсі (в ярусі підвалу) перебувало в користуванні та було призначене для забезпечення господарсько-побутових потреб мешканців квартири АДРЕСА_2, відтак належало до допоміжних приміщень вказаної квартири та було приватизоване її наймачами саме у відповідності до зазначеного правового статусу/режиму. Вказане приміщення закріпленої за квартирою комори не належало до допоміжних/підсобних приміщень багатоквартирного житлового будинку чи нежитлових приміщень, тому наведені у фабулі зустрічного позову твердження та доводи є суперечливими, необґрунтованими й безпідставними. Разом із приміщеннями комунальної власності міста Львова Львівською міською радою у спільну власність територіальних громад Львівської області для службових потреб театру було передано приміщення комори у підвалі площею 20,1 кв.м, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та членам її сім'ї, що є неприпустимим та суперечить Конституції України.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року апеляційні скарги Львівської міської ради, ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» відхилено. Рішенням Галицького районного суду міста Львова від 15 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким було дано належну правову оцінку. Посилання ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» на необхідність застосування до пред'явлених ОСОБА_1 позовних вимог наслідків спливу позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки позовна давність на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконними правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, не поширюється. Відтак немає значення те, чи вичерпали такі правові акти свою дію фактом виконання.

12 січня 2017 року Львівська міська рада подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, до якої 17 березня 2017 року приєдналося ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької», в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 серпня 2016 року і ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову. В решті оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга та заява про приєднання до касаційної скарги мотивовані тим, що будинок на АДРЕСА_1 (АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3) у місті Львові в цілому є пам'яткою архітектури національного значення. Вказана будівля також внесена у перелік пам'яток культурної спадщини, які не підлягають приватизації на підставі Закону України «Про перелік часток культурної спадщини, що не підлягають приватизації». Документами на підтвердження того, що будинок, в якому розміщений Національний академічний драматичний театр імені Марії Заньковецької (колишній театр Скарбка), будувався як єдина будівля, є проектна документація, що зберігається у Центральному державному історичному архіві міста Львова. Позивачем не надано жодних доказів того, що приміщення, яке відображено у технічному паспорті на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 у будинку по проспекту Свободи у місті Львові під індексом ІІІ загальною площею 20,1 кв.м, включено до переліку об'єктів (приміщень), на які оформлено право власності за ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької». В матеріалах інвентаризаційної справи, яка була витребувана судом першої інстанції, у будівлі по АДРЕСА_2 у місті Львові відсутнє підвальне приміщення під індексним номером ІІІ, площа якого становила б 20,1 кв.м. Львівська міська рада, приймаючи оскаржувану ухвалу від 27 квітня 2000 року № 585, а Виконавчий комітет - рішення від 29 лютого 2008 року № 131, діяли на підставі та у межах, визначених чинним на той час законодавством. Крім цього, апеляційний суд помилково зазначив про те, що згідно з пунктом 4 частини першої статті 268 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) до пред'явлених ОСОБА_1 позовних вимог позовна давність незастосовується, оскільки цей пункт було виключено на підставі Закону України від 20 грудня 2011 року № 4176-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства» (далі - Закон № 4176-VІ), а позивач подала позовну заяву до суду в травні 2014 року. Для ОСОБА_1 строк звернення з позовом про скасування ухвали від 27 квітня 2000 року № 585 сплив у 2007 році, а про скасування рішення від 29 лютого 2008 року № 131 - 22 квітня 2013 року.

10 лютого 2017 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито провадження у цій справі.

30 червня 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу та заяву про приєднання до цієї скарги, в якому зазначила про законність оскаржуваних судових рішень і просила відмовити у задоволенні скарги та заяви, оскільки наведені у них доводи є необґрунтованими. Приміщення театру та належна їй комора знаходяться за різними юридичними адресами. Будинок під № АДРЕСА_2 та під АДРЕСА_3 у місті Львові не є історичною пам'яткою. Оскільки текст рішення Виконкому Львівської міської ради від 29 лютого 2008 року і копії документів, на підставі яких воно було прийняте, вона отримала у березні 2013 року, то позовна давність не спливла. Крім цього, відповідачі не подавали заяви про застосування позовної давності.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 березня 2018 року справу № 461/5420/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга та заява про приєднання до касаційної скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення судів попередніх інстанцій в частині вирішення зустрічного позову ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_2, у якій проживає ОСОБА_1, знаходиться в будинку № АДРЕСА_2, а приміщення Національного академічного драматичного театру імені Марії Заньковецької - на АДРЕСА_1 у місті Львові.

На підставі рішення Ленінського райвиконкому міста Львова від 14 квітня 1987 року № 222 будинок АДРЕСА_3 та будинок № АДРЕСА_2 у місті Львові були зареєстровані на праві комунальної власності за територіальною громадою міста Львова в особі Львівської міської ради, що підтверджується матеріалами технічної інвентаризації (інвентаризаційної справи) будинку № АДРЕСА_2.

Також матеріалами технічної інвентаризації підтверджується, що поряд з будівлею театру знаходиться частина житлової будівлі. Зокрема, в описі для переоцінки і визначення зносу будівлі станом на 01 січня 1960 року у графі «види будівель (виробничі, житлові, культурно-побутові, торгові та інші) і їх місцезнаходження» зазначено: «м. Львів. вул. Леніна, 26. театр. Підвал» та «м. Львів. проспект. Леніна № 26. будинок житловий. підвал».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Згідно з частиною другою статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 1.1 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків.

Установлено, що розпорядженням Галицької районної адміністрації Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1997 року № 1135 «Про передачу квартир у власність громадян» було вирішено передати у власність громадян квартири згідно з додатком (пункт 1); відділу житлового господарства зняти з балансу місцевих рад квартири, котрі передаються у власність громадян згідно з додатком (пункт 2). ОСОБА_1 (уповноваженому власнику) та ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 у спільну сумісну власність передана чотирикімнатна квартира № АДРЕСА_2 загальною площею 89,50 кв.м із коморою у підвалі площею 20,1 кв.м.

Наявність комори у підвалі площею 20,1 кв.м підтверджується також експлікацією внутрішніх площ до плану житлового будинку по АДРЕСА_2 у місті Львові та довідкою Комунального підприємства «Айсберг» № 1209-пр про склад сім'ї наймача ізольованої квартири та займані ними приміщення.

У подальшому розпорядження Галицької районної адміністрації Виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 22 вересня 1997 року № 1135, на виконання Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» із внесеними змінами, було затверджене розпорядженням міського голови міста Львова від 22 вересня 1997 року № 601 «Про затвердження розпорядження голови Галицької районної адміністрації від 22 вересня 1997 року № 1135 «Про передачу квартир у власність громадян».

На підставі вищевказаних актів органів місцевого самоврядування ОСОБА_1 та членам її сім'ї ОСОБА_2., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 було видано свідоцтво про право власності на квартиру від 22 вересня 1997 року НОМЕР_1, згідно з яким квартира № АДРЕСА_2 у місті Львові належить їм на праві спільної сумісної власності; загальна площа квартири становить 89,50 кв.м, комори у підвалі - 20,1 кв.м; характеристика квартири та її обладнання наведені у технічному паспорті, що є складовою частиною цього свідоцтва.

Технічним паспортом на приватизовану квартиру № АДРЕСА_2 у місті Львові, складеним 20 серпня 1997 року Бюро технічної інвентаризації, підтверджується, що разом із планом квартири накреслено план приміщення підвалу під індексом ІІІ площею 20,1 кв.м та розмірами 3,35 м х 6,0 м.

Враховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що приміщення комори у підвальному поверсі (в ярусі підвалу) площею 20,1 кв.м та розмірами 3,35 м х 6,0 м, позначене в матеріалах технічної інвентаризації під індексом ІІІ, перебувало у користуванні мешканців квартири № АДРЕСА_2 у місті Львові та було призначене для забезпечення їх господарсько-побутових потреб, тобто належало до допоміжних приміщень вказаної квартири та було приватизоване її наймачами згідно з цим правовим статусом.

Судами також встановлено, що додатком № 2 до ухвали 12-ої сесії Львівської обласної ради народних депутатів 1-го демократичного скликання від 12 травня 1993 року № 288 затверджено перелік майнових комплексів підприємств, установ, організацій, що віднесені до комунальної власності Львівської обласної ради народних депутатів. В цьому переліку є Державний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької, що знаходиться на АДРЕСА_1. Рішенням обласної ради 13-ої сесії 2-го демократичного скликання від 14 березня 2000 року № 280 Львівський державний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької передано у державну власність в підпорядкування Міністерства культури і мистецтв України. Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 20 жовтня 2000 року № 415-р прийнято пропозицію Львівської облдержадміністрації про передачу Львівського державного академічного українського драматичного театру імені Марії Заньковецької зі спільної власності територіальних громад Львівської області у державну власність.

Ухвалою 9-ої сесії 3-го скликання Львівської міської ради від 27 квітня 2000 року № 585 «Про передачу частини приміщень театру імені Марії Заньковецької, що перебувають у міській комунальній власності, у спільну власність територіальних громад Львівської області» передано у спільну власність територіальних громад Львівської області приміщення комунальної власності міста Львова загальною площею 964,1 кв.м, в тому числі: 1-ий поверх - 248,2 кв.м; 2-ий поверх - 260,9 кв.м та підвал - 455,0 кв.м у будинку № АДРЕСА_2 у місті Львові для службових потреб театру. У випадку приватизації підвальних приміщень кошти від продажу повинні надходити до міського бюджету.

Актом приймання-передачі від 19 вересня 2000 року, затвердженим Управлінням ресурсів департаменту економічної політики та ресурсів Львівської міської ради та Управлінням з питань майна комунальної власності Львівської облдержадміністрації, підтверджується, що Комунальне підприємство «Айсберг» передало, а ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» прийняло нежитлові приміщення загальною площею 964,1 кв.м, у тому числі: на 1-му поверсі - 248,2 кв.м, на 2-му поверсі -260,9 кв.м, підвал - 455,0 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2.

Згідно з актом приймання-передачі нежитлових приміщень частини будівлі Національного академічного драматичного театру імені Марії Заньковецької за адресою: місто Львів, вулиця Лесі Українки, 1 на баланс театру від 12 квітня 2002 року, затвердженим начальником Управління ресурсів Львівської міської ради та заступником державного секретаря Міністерства культури і мистецтв України, Комунальне підприємство «Айсберг» передало, а ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» прийняло нежитлові приміщення частини будівлі театру за вказаною адресою площею 10493,4 кв.м.

Довідкою ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 07 грудня 2007 року № Ю/5467 підтверджується, що приміщення загальною площею 7934,8 кв.м по АДРЕСА_1 у місті Львові зареєстровані за Комітетом по управлінню комунальним майном Львівської області ради народних депутатів на підставі ухвали Львівської обласної ради від 12 травня 1993 року № 288 на праві державної власності 12 вересня 1995 року. Разом з тим, згідно з іншою довідкою ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 07 грудня 2007 року за тим самим номером № Ю/5467, виданою у Галицьку районну адміністрацію, станом на 1993 рік площа приміщень театру імені Марії Заньковецької по АДРЕСА_1 у місті Львові становила 7934,8 кв.м без врахування приміщень підвалу та приміщень камерної сцени, після проведення обстеження приміщень театру правильною вважати площу нежитлових приміщень 10230,8 кв.м, яка вказана у технічному паспорті, виготовленому 19 червня 2007 року.

Рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 лютого 2008 року № 131 «Про оформлення права державної власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1» оформлено право державної власності ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» з правом повного господарського відання на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1, загальною площею 10230,9 кв.м, яка вказана у технічному паспорті (пункт 1 цього рішення). Доручено Відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району оформити та видати згідно з пунктом 1 цього рішення свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення (пункт 2 цього рішення). Доручено ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» зареєструвати свідоцтво про право власності в ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (пункт 3 цього рішення).

На підставі вказаного рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» видано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення, за яким цьому підприємству належать на праві державної власності з правом повного господарського відання нежитлові приміщення загальною площею 10230,9 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Вищого адміністративного суду України від 16 липня 2013 року (провадження № К/9991/21641/11) скасовано постанову Галицького районного суду міста Львова від 22 квітня 2010 року і ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 лютого 2011 року та ухвалено нове рішення. Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_6 до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи: Львівська міська рада, Виконавчий комітет Львівської міської ради, Управління охорони історичного середовища Львівської міської ради, Управління охорони культурної спадщини Львівської обласної державної адміністрації, ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької», Львівське комунальне підприємство «Айсберг», ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання розпорядження незаконним і його скасування задоволено. Визнано нечинним розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 13 листопада 2002 року № 1190 «Про впорядкування нумерації будинків». В мотивувальній частині зазначеного судового рішення вказано про те, що у будинках по АДРЕСА_2 та по АДРЕСА_3 у місті Львові знаходяться також квартири (приміщення), які перебувають у приватній власності (користуванні) і не можуть бути передані іншим особам без згоди на це їх власників або в інший спосіб, передбачений законом.

Матеріалами технічної інвентаризації, зокрема актом приймання-передачі від 12 квітня 2002 року плану підвалу та наявними в інвентаризаційній справі будинку планами поверху підвалу підтверджується, що до переданих ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької» нежитлових приміщень включено приміщення належної позивачу комори площею 20,1 кв.м, право власності на яке вона набула раніше.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол). Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи за заявами про захист права на мирне володіння майном, напрацював загальновизнані стандарти захисту цього права, які зводяться до такого загального правила: вирішуючи питання про те, чи відбувається порушення статті 1 Першого протоколу, треба визначити: чи є в позивача право власності на майно, що охоплюється змістом статті 1; чи мало місце втручання в мирне володіння майном та яким є характер такого втручання; чи відбулося позбавлення майна.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно виходили з того, що ухвала Львівської міської ради від 27 квітня 2000 року № 585 та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 29 лютого 2008 року № 131 в оскаржуваній ОСОБА_1 частині порушують її право власності, а тому пред'явлені нею позовні вимоги підлягають задоволенню.

З огляду на викладене безпідставними є доводи касаційної скарги та заяви про приєднання до скарги про те, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що приміщення, яке відображено у технічному паспорті на приватизовану квартиру АДРЕСА_2 у будинку по проспекту Свободи у місті Львові під індексом ІІІ загальною площею 20,1 кв.м, включено до переліку об'єктів (приміщень), на які оформлено право власності за ДП «НАУДТ імені Марії Заньковецької».

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення по суті спору, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги та заяви про приєднання до цієї скарги про те, що ОСОБА_1 пропущено позовну давність, а також про те, що апеляційний суд помилково послався на пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, оскільки цей пункт було виключено на підставі Закону № 4176-VІ, не заслуговують на увагу.

Дійсно, на підставі Закону № 4176-VІ, що набрав чинності 15 січня 2012 року, виключено пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України, яким було передбачено, що позовна давність не поширюється на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право.

Однак відповідно до пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4176-VI протягом трьох років з дня набрання чинності цим Законом особа має право звернутися до суду з позовом про: 1) визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману; 2) застосування наслідків нікчемного правочину; 3) визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено право власності або інше речове право особи.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у травні 2014 року, тобто в межах трьох років з дня набрання чинності Законом № 4176-VI та з підстав передбачених підпунктом 3 пункту 5 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, то позовна давність нею не пропущена.

Інші наведені у касаційній скарзі та заяві про приєднання до цієї скарги доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення в означеній частині відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Поряд з цим, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 88 ЦПК України 2004 року та керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При повному або частковому задоволенні позову до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

У порушення наведеної норми процесуального права суд першої інстанції, з яким у цій частині погодився апеляційний суд, стягнув з відповідачів на користь позивача судові витрати в солідарному порядку.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, оскаржувані судові рішення в частині розподілу судових витрат слід змінити та стягнути з відповідачів на користь позивача по 76 грн 47 коп. (229,40 : 3) судового збору та по 1 433 грн 33 коп. (4 300 : 3) витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, з кожного, відповідно змінивши оскаржувані судові рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Львівської міської ради та заяву Державного підприємства «Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької» про приєднання до касаційної скарги Львівської міської радизадовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року в частині солідарного стягнення суми судових витрат змінити.

Стягнути з Львівської міської ради, Виконавчого комітету Львівської міської ради, Державного підприємства «Національний академічний український драматичний театр імені Марії Заньковецької» на користь ОСОБА_1 по 76 (сімдесят шість) грн 47 коп. судового збору та по 1 433 (одній тисячі чотириста тридцять три) грн 33 коп. витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, з кожного.

В решті Рішення Галицького районного суду міста Львова від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
О. В. Ступак