Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 209/3010/16-ц

провадження № 61-30306св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач 1 - ОСОБА_4,

позивач 2 - ОСОБА_5,

позивач 3 - ОСОБА_6,

позивач 4 - ОСОБА_7,

позивач 5 - ОСОБА_8,

позивач 6 - ОСОБА_9,

позивач 7 - ОСОБА_10,

позивач 8 - ОСОБА_11

відповідач 1 - ОСОБА_12,

відповідач 2 - публічне акціонерне товариство банк «Фінанси та Кредит»,

представник відповідача 2- Колінька Ігор Васильович,

відповідач 3 - Фонд гарантування вкладників фізичних осіб,

представник відповідача 3 - Фурман Валерія Юріївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі судді Решетник Т. О. від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області в складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є. від 14 вересня 2014 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_12, публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит»), Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання права власності на грошові кошти.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 10 серпня 2015 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_12 був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). Аналогічний договір з відповідачем уклали позивачі: ОСОБА_5 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_6 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_7 - 10 серпня 2015 року, ОСОБА_8 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_9 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_10 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_11 - 11 серпня 2015 року. Відповідно до пункту 1 договорів про відступлення права вимоги (цесії) ОСОБА_12 відступив позивачам, а останні набули права вимоги, на належні відповідачеві кошти по договору-заяві № 307231/31623/3-14 від 23 грудня 2014 року та договору-заяви № 307231/35989/1-15 від 06 лютого 2015 року, укладеному між відповідачем ОСОБА_12 та відповідачем ПАТ «Банк Фінанси та Кредит», а саме на частину вкладу в розмірі: ОСОБА_4 - 8 000 дол. США, ОСОБА_5 - 8 000 дол. США, ОСОБА_6 - 8 000 дол. США, ОСОБА_7 - 8 000 дол. США, ОСОБА_8 - 8 000 дол. США, ОСОБА_9 - 8 000 дол. США, ОСОБА_10 - 8 000 дол. США, ОСОБА_11 2 912,78 дол. США. Згідно до пункту 2 договорів про відступлення права вимоги (цесії) кожен з позивачів одержує право замість відповідача 1 вимагати від відповідача 2 сплати грошових коштів у розмірі, визначеному в пункті 1 цього договору, та набувають всіх інших відповідних прав та обов'язків як вкладника відповідача 2. Згідно з пункту 3 договорів про відступлення права вимоги (цесії) право власності на частину вкладу відповідача 2 переходить до позивачів з моменту підписання договору. У травні 2016 року ОСОБА_12 повідомив відповідача 2 та відповідача 3 про укладення договорів про відступлення права вимоги (цесії) між ним та позивачами. У травні 2016 року позивачі надіслали до відповідача 3 копії договорів про відступлення права вимоги (цесії) та кредиторські вимоги на відступлені кошти. 07 липня 2016 року на адресу позивачів від відповідача 2 про відмову у прийнятті договорів про відступлення права вимоги (цесії), які були укладені між відповідачем 1 та позивачами та визнання за ними права власності на вищезазначені кошти, та як наслідок не включення їх до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Вважають, що заміна кредитора у зобов'язанні по договорам про відступлення права вимоги (цесії) від 10 серпня 2015 року та 11 серпня2015 року, укладених між позивачами та відповідачем 1 була здійснена у відповідності до порядку, визначеному статтями 512-517 ЦК України, і позивачі отримали всі права вкладника за договором-заявою № 307231/31623/3-14 від 23 грудня 2014 року та договором-заявою № 307231/35989/1-15 від 06 лютого 2015 року. Позивачі не погоджуються з відмовою про визнання права власності на кошти за договорами про відступлення права вимоги (цесії) та не включення їх до реєстру акцептованих кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит», у зв'язку із чим звернулися до суду із указаним позовом.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не укладали з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на спірні суми договорів банківського вкладу (депозиту) чи договорів банківського рахунку та не є власниками іменних депозитних сертифікатів, та відповідно не є вкладниками, а тому не мають права на відшкодування коштів, які були відступлені ОСОБА_12, за рахунок Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 відхилено, рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, перевірив доводи сторін та надавши їм належну правову оцінку обґрунтовано, згідно з матеріалами та процесуальним законом постановив рішення, яким відмовив у задоволенні позову ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, та ОСОБА_11

У жовтні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги положення частини першої статті 328 ЦК України, відповідно до умов якої право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, що відповідно до частини першої статті 516 ЦК України зміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, а Закони України «Про банки і банківську діяльність», «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містять обмежень прав вкладників на укладання договорів уступки права вимоги, у зв'язку з введенням тимчасової адміністрації баку або початком ліквідаційної процедури банку.

Відзив на касаційну скаргу до суду не подано.

Оскільки судові рішення судів попередніх інстанцій не оскаржуються в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу під час розгляду кримінальної справи в сумі 15 000 грн, то в цій частині не є предметом касаційного перегляду (стаття 400 ЦПК України).

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

До Верховного Суду надійшла вказана справа.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладник ? фізична особа (у тому числі фізична особа ? підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом

На підставі постанови Правління Національного банку України № 612 від 17 вересня 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» віднесено до категорії неплатоспроможних. На підставі рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 17 вересня 2015 року № 171 в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» запроваджено тимчасову адміністрацію з 18 вересня 2015 року по 17 грудня 2015 року та призначено уповноважену особу Фонду, якій делеговані всі повноваження тимчасового адміністратора Чернявську О. С.

Правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами встановлено Законом «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Частиною другою статті 26 вищевказаного закону передбачено, що вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вкладником є фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

За положеннями пункту 3 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Суд установив, що договори банківського вкладу було укладено між ОСОБА_12 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

10 серпня 2015 року між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_12 був укладений договір про відступлення права вимоги (цесії). Аналогічний договір з відповідачем уклали позивачі: ОСОБА_5 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_6 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_7 - 10 серпня 2015 року, ОСОБА_8 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_9 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_10 - 11 серпня 2015 року, ОСОБА_11 - 11 серпня 2015 року. Відповідно до пункту 1 договорів про відступлення права вимоги (цесії) ОСОБА_12 відступив позивачам, а останні набули права вимоги, на належні відповідачеві кошти по договору-заяві № 307231/31623/3-14 від 23 грудня 2014 року та договору-заяви № 307231/35989/1-15 від 06 лютого 2015 року, укладеному між відповідачем ОСОБА_12 та відповідачем ПАТ «БанкФінанси та Кредит», а саме на частину вкладу в розмірі: ОСОБА_4 - 8 000 дол. США, ОСОБА_5 - 8 000 дол. США, ОСОБА_6 - 8 000 дол. США, ОСОБА_7 - 8 000 дол. США, ОСОБА_8 - 8 000 дол. США, ОСОБА_9 - 8 000 дол. США, ОСОБА_10 - 8 000 дол. США, ОСОБА_11 2 912,78 дол. США.

Так, за своєю правовою природою договір про відступлення права вимоги є лише підставою для заміни кредитора у зобов'язанні іншою особою. Утім укладення такого договору не може замінити собою основного правочину, з якого виникли відносини сторін, у даному випадку між банком і вкладником ОСОБА_12

Ураховуючи наведене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що кредиторські вимоги позивачів, які ґрунтуються на договорах про відступлення права вимоги, не можуть бути задоволені за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, які мають інше призначення (відшкодування коштів за вкладами).

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_16, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 23 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 14 вересня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:М. Є. Червинська
В. М. Коротун
В. П. Курило