Справа № 706/132/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2018 року м.Христинівка

Христинівський районний суд Черкаської області

В складі головуючого - судді Орендарчука М.П.

при секретарі Пізняк Т.В.,

представника відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Христинівці Черкаської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

В процесі розгляду справи позивачка ОСОБА_2 уточнила позовні вимоги та звернулася із позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики посилаючись на те, що позивачка та ОСОБА_2, досить довгий час знала та товаришувала з подружжям ОСОБА_4 - ОСОБА_5 та ОСОБА_6. На початку листопада 2013 року якось в бесіді подружжя ОСОБА_4 повідомили мені, що повинні якійсь людині гроші за купівлю свого будинку та просили в мене перепозичити їм 20 000 гривень.

19 листопада 2013 року між мною та ОСОБА_3, яка діяла в інтересах сім'ї, було укладено договір позики на суму 20 000 (двадцять тисяч) гривень, я передала ці кошти відповідачці, а вона власноруч написала розписку.

Згідно умов укладеного між нами договору (пункт 4) - погашення боргу здійснюється позичальником повністю всією сумою одночасно по 19 березня 2014 року.

Взяті на себе зобов'язання відповідачі не виконали. Позичені кошти мені до цього часу не повернули, на мої неодноразові звернення не реагують, що і змусило мене звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530,614,615, ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Одностороння відмова від зобов 'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов 'язання.

Згідно ч. З ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

ч. 2 ст. 73 Сімейного кодексу України передбачено, що стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Таким чином, договір позики від 19.11.2013 року був укладений ОСОБА_3 під час перебуванні її в шлюбі з ОСОБА_4, тому ОСОБА_4 має обов'язки за даним договором тотожні з обов'язками його дружини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Відповідно до п.З Договору позики від 19 листопада 2013 року, відсотки за користування позикою сплачується позичальником в розмірі 40% від суми боргу щомісячно.

Оскільки зобов'язання не виконано взагалі, кількість прострочених місяців становить (з грудня 2013 року по листопад 2017року) 48 місяців 40% від 20 000 гривень становить 8000 гривень. За умовами договору 40% відповідачі зобов'язані сплачувати щомісяця.

Таким чином, станом на 01.11.2017 року сума відсотків за користування коштами становить 8000грн. 48 місяців = 384 000 грн.

А тому просила суд:

Стягнути на користь ОСОБА_2 (ПІН НОМЕР_1) солідарно з ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, 1ПН НОМЕР_2) та ОСОБА_4, (ІНФОРМАЦІЯ_2. ШН НОМЕР_3) борг в сумі 260 000 (двісті шістдесят тисяч) гривень, з яких:

20 000 гривень - сума боргу згідно договору позики від 19 листопада 2013 року;

240 000 гривень - відсотки за користування коштами за період з 01.12.2013 року по 01.11.2017 року.

А також понесені позивачем судові витрати.

Відповідно до п. 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VІІІ " Про судоустрій і статус суддів", районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію.

У зв"язку з цим, справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 позов не визнала та пояснювала суду, що договір позики та розписка, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Окрім того, договір позики та розписка не містять справжню правову природу яка неможливлює з'ясувати дійсну природу правовідносин між сторонами, що позбавляє суд можливості постановити рішення на користь позивача.

Відповідач ОСОБА_4 надіслав до суду відзив на позовну заяву в якій позов не визнає покликаючись на те, що про існування наведених у новій редакції позовної заяви відносин між його дружиною та позивачкою він дізнався лише з надісланого на його адресу позову.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Письмової згоди на укладення договору позивач не надавав, коштів на його виконання він ні від ОСОБА_2, ні від ОСОБА_3 не одержував. З якою метою та на які цілі використала позичені кошти ОСОБА_3 йому не відомо.

Більше того, він навіть, ставить під сумнів сам факт одержання його дружиною ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_2 на виконання умов договору позики.

Окрім того, ч.1 ст. 541 ЦК України унормовує, що солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання.

Покликаючись у новій редакції позовної заяви на статті 525 (недопустимість односторонньої відмови від зобовязання), 526 (загальні умови виконання зобовязання), 530 (строк (термін) виконання зобовязання, 549 (неустойка), 550 (підстави виникнення права на неустойку) , 551 ( предмет неустойки), 552 (правові наслідки сплати (передачі) неустойки), 611 ( правові наслідки порушення зобовязання), 625 (відповідальність за порушення грошового зобовязання, 1050 (наслідки порушення договору позичальником) Цивільного кодексу України, позивач ОСОБА_2 не наводить ні умови договору, ні норми закону в силу яких я повинен нести спільно з ОСОБА_3 солідарну відповідальність у наведених спірних правовідносинах.

Зважаючи на наведене і вимоги ст.65 СК України, ст. 541 ЦК України та ст.ст. 12,81, 178 ЦПК України, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково та виходить з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 1 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, то передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Не підлягає до задоволення позовна вимога ОСОБА_2 про стягнення солідарно, а саме із ОСОБА_4 боргу за договором позики, оскільки із досліджених судом змісту розписки та договору позики, наданої позивачем, не вбачається, що ОСОБА_4, який на момент їх написання був чоловіком ОСОБА_3 та учасником договору позики.

Згідно ч.4 ст.65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Також згідно ч.1 ст.73 СК України, за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. Відповідно до ч.2 тієї ж статті, стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби.

Між тим, позивачем не надано суду доказів, що розписка та договір позики укладався ОСОБА_3 в інтересах сім'ї, або що отримані за цим договором грошові кошти були використані в інтересах сім'ї.

Окрім того параграфом 1 глави 71 ЦК України визначено, що позика має бути повернути саме позичальником, а не будь ким іншим.

З огляду на наведене, суд не вбачає підстав, для того, щоб відповідач ОСОБА_4 несе цивільно-правову відповідальність за зобов'язаннями ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 за розпискою та договором позики.

Що стосується розписки та договору позики від 19 листопада 2013 року то суд зазначає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець; передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Частиною 1 статті 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Підтвердженням укладення договору позики грошових коштів між позивачем та відповідачем є розписки від 12.09.2015 р.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Дана правова позиція відображена у постанові ВСУ у справі за № 6-487цс17.

Дослідженої судом розписки від 19.11.2013 року містить текст наступного змісту: « Я, ОСОБА_3 ОСОБА_7, що зареєстрована за адресою ІНФОРМАЦІЯ_3. 32, НС 717714, виданий Христинівськгш РВ УМВС України в Черкаській області 9 грудня 1999р., №, взяла кошти у ОСОБА_2 ОСОБА_7 НЕ-652936, виданий Христинівськгш РВ УМВС України в Черкаській області 210,01.2012 код НОМЕР_1, в сумі 20 тис. гривень двадцять тисяч гривень, в якості позики, яку зобов'язуюсь повернути до 19.03.2014 р. включаючи відсотки за користування нею, кошти отримані вказані вище сумі та перераховані повністю. Погашення боргу зобов'язуюсь здійснювати відповідно до договору позики від 19.11.2013р.».

Таким чином, судом встановлено, що між ОСОБА_2 Валеріїною та ОСОБА_3 було укладено договір позики грошей.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем доведено позовні вимоги, позов обгрунтований та підтверджений доказами, а тому у цій частині позов підлягає до задоволення.

Що стосується позовних вимог про стягнення боргу за договором позики від 19 листопада 2013 року, судом встановлено, що ОСОБА_3В.(позичальник) та ОСОБА_2 (позикодавець) відповідно до ст.ст. 1047,1048 ЦК України уклали договір про таке:За умовами п.1-2 договору, позикодавець надає позичальнику грошову позику в розмірі 20000 (дванадцять тисяч) гривень строком на 4 (чотири місяці), а позичальник зобов'язується повернути суму позики у встановлений договором строк, який вираховується з дня передачі йому грошей у доларах США або в гривнях по курсу, встановленому Національним Банком України для доларів США на день повернення І урахуванням 40% від суми боргу щомісячно до останнього числа кожного наступного місяця.

За змістом п.3 договору відсотки за користування позикою сплачуються позичальником в розмірі 40% від суми боргу щомісячно до останнього числа кожного наступного місяця, а погашення боргу здійснюється позичальником повністю всією сумою одночасно по дев'ятнадцяте березня 2014 року включно (п.4договору).

У відповідності до п.5 договору, він набирає чинності з моменту передачі грошей позикодавцем позичальнику під розписку.

У випадку неповернення позики у встановлений договором строк, позичальник сплачує позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період дії договору та період прострочення, а також 20% від загальної суми боргу (п.8 договору).

Окрім того, в разі порушення встановленого договором графіку погашення боргу позичальник сплачує пеню в розмірі 0,1% за кожен день прострочення(п.9 договору).

«Графік погашення боргу», розрахунок боргу суду не надано.

Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК.

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст.640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

З наданого суду договору позики, незважаючи на його назву, неможливо з'ясувати дійсну природу правовідносин між сторонами, що позбавляє суд можливості постановити рішення на користь позивача.

Так, договір не містить умови про отримання ОСОБА_3 грошової позики, оскільки у його пункті першому вказано, що позикодавець надає ( а не передав чи надав) позичальнику грошові кошти, а у пункті 5 - що договір набирає чинності з моменту передачі грошей. Окрім того, договором не визначено ні суму позики, ні її валюту, оскільки цифрами вказано, що вона становить 20000, а прописом -ДВАНАДЦЯТЬ ТИСЯЧ гривень.

Неоднозначною є умова про валюту, в якій позика підлягає поверненню чи в доларах США чи в гривнях по курсу, встановленому Національним банком України для доларів США на день повернення.

Спільно з умовою про погашення боргу позичальником повністю всією сумою одночасно по дев'ятнадцяте березня 2014 року (п.4). договір містить умову про відповідальність позичальника у випадку порушення графіку погашення боргу.

Суперечливо та незрозуміло викладена умова про порядок сплати відсотків за користування коштами та порядок нарахування пені. Визначити механізм обрахування відсотків зі змісту умови про те. що за користування позикою позичальник сплачує 40% від суми боргу щомісячно до останнього числа кожного наступного місяця, неможливо, а розрахунок боргу ні позивач, ні її представник суду не надали.

Неможливо однозначно визначити з умов договору порядок нарахування пені та штрафу. Адже у п.8 зазначено, що у випадку неповернення боргу у встановлений строк, позичальник повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь період дії договору та період прострочення, а також 20% від загальної суми боргу, а п.9 - що в разі порушення графіку погашення боргу який відсутній і суду не наданий) позичальник сплачує пеню в розмірі 0.1% за кожний день прострочення.

Заявляючи суду вимогу про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у солідарному порядку 260 000 гривень, позивач розрахунку боргу не надає, а вказує лише, що 20000 гривень є сумою боргу згідно договору позики від 19 листопада 2013 року (а не розписки), а 240 000 гривень - відсотки за користування коштами з 01.12.2013 року по 01.11.2017 року. Умов договору, на підставі яких такий розмір позовних вимог сформований, позивач, знову ж таки, суду не наводить. За таких обставин позов у цій частині не підлягає до задоволення

Судові витрати суд стягує з відповідача згідно вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України, пропорційно задоволеній сумі позову, а саме судовий збір в розмірі 200 грн.

На підставі викладеного 65,73 СК України,ст. 203, 509, 525, 526, 527, 530, 547, 598, 599, 610, 615, 627, 634, 1050,1054 ЦК України та керуючись ст. 4, 7,10, 12, 13, 18, 81, 133,141, 223, 247, 258-260, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 грошові кошти за договором позики в сумі 20000 (двадцять тисяч) гривень.

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_2, проживаючої ІНФОРМАЦІЯ_5 на користь ОСОБА_2 ІПН НОМЕР_1 судові витрати в розмірі 200 грн.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Апеляційного суду Черкаської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 13 березня 2018 року

Суддя: М.П. Орендарчук