Справа № 161/9072/17 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С.С.
Провадження № 22-ц/773/530/18 Категорія: 2 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання - Лимаря Р.С.,

учасників справи:

представника позивача- ОСОБА_11

відповідачів- ОСОБА_10., ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням, за апеляційною скаргою відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася в суд із даним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_1, мотивуючи вимоги тим, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із сином відповідачів, від якого має дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З 2007 року вона разом із чоловіком та дочкою за усною згодою всіх повнолітніх членів сім'ї фактично вселилась у спірну квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3, без реєстрації.

Вказувала, що з часу вселення вона проживає та користується даним житловим приміщенням як член сім'ї, здійснювала ремонт, брала участь у витратах з утримання житла, з відповідачами вела спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_5 її чоловік помер. З метою оформлення пенсії по втраті годувальника для дочки позивачка просила відповідачів зареєструвати її та дочку в даному житловому приміщенні. У зв'язку із запереченням відповідачів щодо їх реєстрації у квартирі вона змушена звернутися до суду, та просила визнати за нею та її неповнолітньою дочкою право користування квартирою АДРЕСА_4.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2018 року позов задоволено.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_1 подали апеляційну скаргу, в якій покликаються на незаконність та необгрунтованість рішення суду, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просили його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким в позові відмовити. Мотивують свою скаргу тим, що не відповідає дійсності твердження ОСОБА_3, яке покладено в основу висновку суду, що вона з дочкою вселилася для постійного проживання з їхньої згоди та в якості члена їх сім'ї і вела з ними спільне господарство. Стверджують, що будь-якої згоди на таке вселення ніколи не давали, позивачка жодної участі у веденні домашнього господарства не приймала. Вказують, що сім'я покійного сина жила у трикімнатній квартирі № АДРЕСА_1, яку зі згоди позивачки було відчужено з умовою придбання для неї окремої квартири. Однак після продажу квартири позивачка почала проживати зі своїми батьками на проспекті АДРЕСА_5, а у їх квартирі проживала тимчасово з умовою реєстрації у квартирі батьків. Крім того, зазначають, що у їх квартирі зареєстрований і проживає внук ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Вважають, що порядок вселення позивачки, визначений законом, не був дотриманий, тому вона не набула права користування житлом і в позові слід відмовити.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.8 ст.1 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Як визначено ст.3 ЦПК України ( в новій редакції) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відзив на апеляційну скаргу позивачем до суду не подано.

Згідно зі ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач у зв'язку з перебуванням у шлюбі з сином відповідачів у 2007 році вселилася з неповнолітньою дочкою в спірну квартиру № АДРЕСА_2 та до теперішнього часу проживає у ній, не зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням, а тому разом з дитиною мають право користування жилим приміщенням як члени сім'ї наймача. У зв'язку з цим порушене право позивача та її дитини на житло підлягає захисту шляхом визнання за ними права користування житловим приміщенням.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися з огляду на наступне.

В контексті ст. 55 Конституції України право на судовий захист є самостійним правом, яке гарантується кожному учаснику цивільних відносин.

Згідно із нормами ст. 4 ЦПК України в новій редакції, як і ст.3 ЦПК в редакції, що була чинна на час подачі позову до суду, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У ч.4 ст.9 ЖК України зазначено, що житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Зі змісту позовних вимог, з якими звернулася до суду ОСОБА_3, вбачається, що вони стосуються права користування житловим приміщенням з метою реєстрації у даному житловому приміщенні для отримання пенсії по втраті годувальника.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Разом з тим, Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникл в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (зі змінами) у п. 9 роз'яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В ч. 1 ст. 80 ЦПК України вказано, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Як встановлено матеріалами справи, позивач ОСОБА_3 перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином відповідачів з 13 вересня 2002 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.6).

Від даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.5).

22 квітня 2017 року чоловік позивачки ОСОБА_7 помер (а.с.12).

З копії паспорта громадянина України вбачається, що у ОСОБА_3 відсутній запис про місце її реєстрації.(а.с.7).

Як зазначала позивач, вона разом із чоловіком та їх дитиною почали проживати у спірному житловому приміщенні зі згоди всіх членів сім'ї наймача з 2007 року, після повернення чоловіка з місць позбавлення волі, однак без реєстрації у цій квартирі.

Зазначала, що з часу вселення вона проживає та користується даним житловим приміщенням як член сім'ї наймача, здійснювала ремонт, брала участь у витратах по утриманню житла, з відповідачами вела спільне господарство, однак з виникненням питання щодо реєстрації її та дочки у вказаному приміщенні між сторонами виникли неприязні відносини.

Як встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_3 не укладала з відповідачами договору на користування житловим приміщенням, з пояснень сторін у судовому засіданні видно, що відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_7 протягом усього часу не надавали дозволу на здійснення реєстрації у спірному помешканні позивачці та її малолітній дитині.

В суді апеляційної інстанції відповідачі пояснювали, що їх син і невістка ОСОБА_3 часто сварилися, зокрема і з тієї причини, що вона не бажала зареєструватися з дитиною за адресою проживання своїх батьків. Вони категорично заперечили, що позивачка несла витрати на ремонт, купівлю будь-яких речей чи продуктів харчування для спільного споживання. Вони вказували, що ОСОБА_3 не проживала постійно у їх квартирі, не вела з ними спільного господарства, а періодично приходила, часто ночувала, тобто проживала тимчасово, однак вони ніколи не чинили їй у цьому перешкод, доглядали за внучкою, допомагали їй у навчанні та вихованні.

Разом з тим, відповідачі зазначили, що позивачка була зареєстрована в АДРЕСА_6 разом зі своєю бабусею та батьками. Після продажу квартири ОСОБА_3 проживала зі своїми батьками за адресою: пр. АДРЕСА_5 в м. Луцьку. Відповідачі ствердили, що у спірній квартирі позивач проживала тимчасово. Ні усної, ні письмової згоди на вселення позивачки ОСОБА_3 для постійного проживання з самостійним правом користування житлом ніхто не давав.

Жодних доказів на спростування вказаних доводів суду як першої, так і апеляційної інстанції, позивач не подала.

Належних та допустимих доказів на підтвердження правомірного вселення у квартиру, надання письмового дозволу наймодавця і всіх дорослих членів сім'ї на таке вселення, проживання позивача разом з відповідачами однією сім'єю, ведення спільного господарства з ними, придбання побутової техніки та інших речей чи майна для спільного користування сім'єю, а також несення нею тягаря з оплати за користування квартирою та комунальними послугами позивачкою ОСОБА_3 суду надано не було. А так само не підтверджено позивачем і обставини, на які вона посилається у позові, щодо наявності порушення її права на отримання пенсії по втраті годувальника через відсутність згоди на реєстрацію у спірному житлі.

Будь-які докази, які б свідчили про набуття позивачкою права користування спірною квартирою в матеріалах справи не містяться. Акт обстеження побутових умов від 31.05.2017 р., відповідь ГУНП у Волинській області від 18.05.2017 р. за №4335/58/04-2017, які є в матеріалах справи та які виступають письмовими доказами щодо обставин даної справи, суд апеляційної інстанції не може взяти до уваги, оскільки вони жодним чином не спростовують обставин, на які покликаються відповідачі, а інших доказів нею надано не було.

Зокрема, з відповіді ГУНП у Волинській області від 18.05.2017 р. за №4335/58/04-2017, яка була надана позивачем разом з позовною заявою, вбачається, що під час опитування сусідів гр. ОСОБА_8 та гр. ОСОБА_9 вони підтвердили факт проживання лише дочки гр. ОСОБА_3 в період часу з 2007 року по даний час.

Крім того, позивачкою не надано жодних належних та допустимих доказів створення відповідачами перешкод у фактичному користуванні спірним жилим приміщенням, з приводу перешкоджання в користуванні спірною квартирою позивач не зверталася до правоохоронних чи інших органів.

Звертаючись до суду з позовом та посилаючись на ту обставину , що вона законно набула права на проживання у цьому житлі, ОСОБА_3 зазначала, що іншого житла в неї немає і право користування іншим жилим приміщенням вона не зберігає.

Однак, зазначені обставини не спростовують встановленого судом факту досягнення при її вселенні в спірну квартиру угоди між нею, наймачем квартири та членами його сім'ї щодо порядку користування квартирою, за якою самостійного права на зазначену квартиру вона не набуває. Оскільки в подальшому позиція квартиронаймача та члена його сім'ї - відповідачів ОСОБА_4 і ОСОБА_1 щодо набуття права користування спірною квартирою не змінилася, в суду не було підстав для задоволення позову.

Суд першої інстанції на зазначене положення закону та обставини справи уваги не звернув, належної оцінки їм не дав та ухвалив помилкове рішення через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення й ухвалення нового судового рішення про відмову в позові.

Таким чином, враховуючи наведене, положення житлового законодавства, позовні вимоги та докази, які були надані позивачем на підтвердження своїх вимог, зважаючи на те, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує прийняте рішення та ухвалює нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_1 про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені ним судові витрати за подання апеляційної скарги в розмірі 1057,21 грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді