ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1288/18 Справа № 201/1719/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Ткаченко Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада 2018 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна, Профкому працівників Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна, Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними та незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання незаконними та скасування рішень

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 лютого 2016 року ОСОБА_1 звернулась до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна (ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна), Профкому працівників Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна, Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними та незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання незаконними та скасування рішень, який неодноразова уточнювала та доповнювала. З урахуванням остаточних позовних вимог просила:

- визнати дії адміністрації і профспілкового комітету ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо відмови в прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 неправомірними;

- зобов'язати ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна та профком працівників ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна видати ОСОБА_1 ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1;

- визнати незаконним та скасування рішення спільного засідання адміністрації і профкому працівників ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна «Про перереєстрацію осіб, що перебувають на квартирному обліку», протокол № 71 від 12.11.2015 року;

- визнати незаконним та скасування рішення спільного засідання адміністрації та профкому працівників ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна про розподіл квартир у будинку АДРЕСА_1, протокол № 73 від 15.12.2015 року та рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 185 від 17.05.2016 року, яким затверджено даний протокол;

- визнати незаконним та скасування рішення конференції трудового колективу ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо надання квартир у будинку АДРЕСА_1, протокол № 43 від 23.06.2016 року та рішення виконкому Дніпровської міської ради № 51 від 14.02.2017 року, яким затверджено даний протокол;

- визнати незаконними дії ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо зміни статусу квартири АДРЕСА_1 та скасувати рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 року в частині включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_1;

- визнати дії адміністрації і профкому працівників ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо видачі ордерів на заселення квартир в будинку АДРЕСА_1 незаконними;

- визнати за ОСОБА_1 право на отримання в порядку черговості однокімнатної квартири АДРЕСА_1 (а.с. 92-97 том 2).

В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на те, що з 1983 року працює у ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна, з 25.10.1988 року за спільним рішенням адміністрації та профкому працівників ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна, згідно ст. 39 ЖК Української РСР знаходиться на квартирному обліку, її номер у списку осіб, які знаходяться на квартирному обліку і які пройшли перереєстрацію в листопаді 2015 року - восьмий. Станом на червень 2016 року (2 етап розподілу) відповідно до списку пропозицій житлової комісії по наданню квартир співробітникам університету номер позивача - перший. Отже, як зазначає ОСОБА_1, її номер черги станом на момент розгляду справи судом - перший. Крім того, згідно ст. 43 ЖК України вона, як особа, яка сумлінно пропрацювала у ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна з 1983 року, тобто тривалий час, у відповідності до п. 9 ст. 45 ЖК Української РСР має право на першочергове отримання житлового приміщення. Ніяких рішень про перенесення черговості на одержання жилого приміщення відносно позивача не приймалося. Підстави, передбачені законодавством України для перенесення черговості на одержання житлового приміщення, відсутні. Однак, незважаючи на це, згідно пропозиції житлово-будівельної комісії (протокол № 3 від 10.11.2015 року) позивачку не було включено до числа осіб, яким надаються квартири в житловому будинку АДРЕСА_1. Як вбачається з відповіді на адвокатський запит представника позивачки, вільною квартирою в будинку АДРЕСА_1. За таких обставин, на думку позивачки, у відповідачів відсутні правові підстави для відмови їй в наданні в порядку черговості вільної однокімнатної квартири АДРЕСА_1. Більш того, рішенням засідання комісії університету з питань розподілу житла в будинку АДРЕСА_1 від 31.03.2016 року затверджено список співробітників університету, яким комісія пропонує надати квартири, в тому числі й позивачці (витяг із протоколу № 7). Незважаючи на це, відповідачами порушуються права позивачки, у зв'язку з чим ОСОБА_1 і звернулася до суду з даним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна, Профкому працівників Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна, Дніпровської міської ради, Виконавчого комітету Дніпровської міської ради про визнання дій неправомірними та незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, визнання незаконними та скасування рішень - відмовлено.

Заходи забезпечення позовних вимог, вжиті ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.02.2016 року щодо накладення заборони на вчинення дій, спрямованих на розподіл однієї однокімнатної квартири у будинку АДРЕСА_1 - скасовані.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн. (а.с. 132-134 том 2).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання дії адміністрації і профспілкового комітету ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо відмови в прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 неправомірними, про визнання незаконними дії ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо зміни статусу квартири АДРЕСА_1 та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 року в частині включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_1, про визнання за ОСОБА_1 права на отримання в порядку черговості однокімнатної квартири АДРЕСА_1, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у вказаній частини (а.с. 148-157 том 2).

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Враховуючи, що апелянт фактично в своїй апеляційній скарзі просить скасувати рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання дії адміністрації і профспілкового комітету ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо відмови в прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 неправомірними, про визнання незаконними дії ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо зміни статусу квартири АДРЕСА_1 та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 року в частині включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_1, та про визнання за ОСОБА_1 права на отримання в порядку черговості однокімнатної квартири АДРЕСА_1, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість вищевказаного рішення суду першої інстанції в цих межах. В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом - не перевіряється.

Судом 1 інстанції встановлено, що ОСОБА_1 з 1983 року працює у ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна, з 25.10.1988 року за спільним рішенням адміністрації та профкому працівників ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна № 71 від 12.11.2015 року знаходиться на квартирному обліку, її номер у списку осіб, які знаходяться на квартирному обліку і які пройшли перереєстрацію в листопаді 2015 року - восьмий (а.с. 118 том 1).

У грудні 2014 року було завершено будівництво та введено в експлуатацію одинадцятиповерховий житловий будинок за адресою АДРЕСА_1. Будинок був збудований за власні кошти членів кооперативу «Житлово-будівельний кооператив профспілки ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна» без залучення державних коштів.

У березні 2015 року кооператив звернувся до ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна з проханням прийняти на баланс будинок.

Відповідно до договору № 1 від 01.06.2013 року, укладеного між ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна та обслуговуючим кооперативом «Житлово-будівельний кооператив профспілки ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна» 20% житлової площі на безоплатній основі належать університету (а.с. 31 - 42 том 1).

Конференцією трудового колективу університету 09.06.2015 року було постановлено рекомендувати Вченій раді створити комісію з питання підготовки матеріалів розподілення житла, переданого університету. До складу комісії ввійшли працівники університету, більшість із яких були членами кооперативу. На засіданні Вченої ради університету 15.06.2015 року було затверджено комісію з питання підготовки матеріалів розподілу житла, переданого університету.

28.09.2015 року на конференції трудового колективу університету було затверджено Положення про відомчий житловий фонд ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна для проживання його працівників, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (протокол № 40 від 28.09.2015 року) (а.с. 43-46 том 1).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання дії адміністрації і профспілкового комітету ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо відмови в прийнятті рішення про надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1 неправомірними, суд 1 інстанції виходив з того, що квартири, які знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_1 є такими, що складають відомчий житловий фонд університету. Порядок надання таких квартир встановлено ст. 52 Житлового кодексу України та Положенням про відомчий житловий фонд ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна, проте, відповідно до поданих позивакою документів, вона не відноситься до категорії осіб, що підпадають під першочерговий порядок надання житла з цього фонду.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Правила квартирного обліку закріплюють принцип черговості у наданні житлових приміщень, фіксуючи правило, що громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі приміщення надаються в порядку загальної черги, крім осіб, що мають право першочергового одержання жилих приміщень, осіб, які користуються перевагою у строках одержання жилих приміщень.

Відповідно до абз. 2 п. 39 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм приміщень в Українській PCP, затверджених Постановою РМ Української PCP та УРРПС від 11.12.1984 року № 470, адміністрації та профспілковому комітету підприємств, установ, організацій за згодою ради трудового колективу дозволяється позачергово виділяти житло окремим висококваліфікованим спеціалістам та іншим працівникам з урахуванням їх трудового внеску.

В свою чергу, ст. 43 Житлового кодексу України визначено лише черговість надання громадянам житлового приміщення, а для окремих категорій громадян, які перебувають у загальній черзі, передбачена можливість надання переваги тільки в строках одержання житлових приміщень у межах календарного року взяття на облік.

В зв'язку з тим, що квартири, які знаходяться в житловому будинку АДРЕСА_1 збудовані за кошти членів будівельного кооперативу без залучення державних коштів, квартири є такими, що складають відомчий житловий фонд університету.

Порядок надання квартир у відомчому житловому фонді Університету встановлено ст. 52 Житлового кодексу України та Положенням про відомчий житловий фонд ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна для проживання його працівників, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 52 ЖК України, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету і підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення.

Відповідно до пункту 2.3 Положення, квартири надаються після попереднього розгляду комісією, за рішенням конференції трудового колективу університету на підставі заяв працівників Університету, а також відповідного рішення спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету.

Позивач ОСОБА_1, як працівник університету, для отримання житла в відомчому житловому фонді університету в 2015 році для перереєстрації, за даними ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна, надала наступні документи: заяву від 23.10.2015 року про надання однокімнатної квартири; довідку про склад сім'ї та місце проживання від 06.10.2015 року; акт перевірки житлових умов від 07.09.2015 року; копії паспортів (ОСОБА_1 та сестри, з якою вона мешкає); копії РНОКПП (ОСОБА_1 та сестри, з якою вона мешкає); довідку серії Д-70 від 07.04.1983 року (інвалід дитинства, III група).

При постановці на облік в 1988 році довідку про інвалідність ОСОБА_1 не надавала.

В свою чергу пунктом 2.1 Положення визначено, що в першочерговому порядку житло надається:

- сім'ям викладачів, які мають наукову ступінь або вчене звання та перебувають в черзі на поліпшення житлових умов;

- сім'ям співробітників, які внесли значний вклад у розвиток університету, будівництво житлового будинку, є ветеранами університету;

- сім'ям співробітників, які мають наукову ступінь або вчене звання та обрані за конкурсом на заміщення вакантних посад, коли це пов'язане з переїздом в іншу місцевість, жиле приміщення надається на умовах, передбачених при оголошенні конкурсу;

- співробітникам, учасникам АТО, які перебувають в черзі на поліпшення житлових умов;

- співробітникам, які передають своє житло університету та перебувають в черзі на поліпшення житлових умов (а.с. 43 - 46 том 1).

Позивачка ОСОБА_1, відповідно до поданих нею документів, не відноситься до категорії осіб, що підпадають під першочерговий порядок надання житла, зокрема, позивач не є ветераном університету, адже відповідного наказу про присвоєння їй такого звання суду надано не було, а від отримання квартири, яка передана університету для повторного заселення, позивачка відмовилася.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що перелік осіб, які мають першочергове право на одержання жилих приміщень, затверджений Положенням про відомчий житловий фонд ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна, не відповідає вимогам Житлового кодексу УРСР, не може бути прийняте до уваги, адже абз. 2 п. 39 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм приміщень в Українській PCP, затверджених Постановою РМ Української PCP та УРРПС від 11.12.1984 року № 470, надає право адміністрації та профспілковому комітету підприємств, установ, організацій за згодою ради трудового колективу позачергово виділяти житло окремим висококваліфікованим спеціалістам та іншим працівникам з урахуванням їх трудового внеску, що цілком узгоджується з пунктом 2.1 Положення.

Зі справи вбачається, що 31.03.2016 року на засіданні комісії з питань розподілу житла було затверджено список співробітників університету, яким комісія пропонує надати квартири. Відповідно до додатку до протоколу №7 від 31.03.2016 року ОСОБА_1 включена до списку рекомендованих (а.с. 78 том 1).

07.06.2016 року на засіданні комісії прийнято рішення рекомендувати конференції трудового колективу університету надати житло сім'ям співробітників університету відповідно до затвердженого списку (№ 1 у списку - ОСОБА_1), а у разі письмової відмови осіб, зазначених у списку рекомендованих від запропонованої квартири - надати таку квартиру іншій сім'ї рішенням спільного засідання адміністрації та профкому університету, що підтверджується протоколом № 9 від 07.06.2016 року (а.с. 79 том 1).

09.06.2016 року та 14.06.2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було складено акти про те, що ОСОБА_1 в категоричній формі відмовилася від пропозицій отримання однокімнатної квартири повторного заселення та ставлення підпис без присутності її адвоката (а.с. 80 - 81 том 1).

15.06.2016 року на засіданні комісії було розглянуто питання про надання житла сім'ям співробітників університету. На засіданні комісії ОСОБА_1 в присутності свого адвоката ОСОБА_5 отримала пропозицію заселити однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 21,7 кв.м., житловою - 11,7 кв.м., від якої письмово відмовилася 22.06.2016 року. (а.с. 83 том 1 зворот).

23.06.2016 року відбулася конференція трудового колективу, на якій розглядалося питання надання квартир співробітникам університету у будинку АДРЕСА_1 та квартир, які передані університету для повторного заселення, у протоколі № 43 зазначено, що ОСОБА_1 відмовляється від отримання запропонованої їй квартири (а.с. 84-86 том 1).

Отже, позивачці неодноразово пропонувалось отримати житло, як співробітнику університету, від отримання якого вона відмовилась.

У випадку відмови від отримання запропонованого жилого приміщення, що відповідає всім санітарним та технічним вимогам застосовується абз. 2 п. 43 Правил, а саме перенесення черговості на одержання жилого приміщення на рік (може бути застосоване також до громадянина, який безпідставно відмовився від наданого жилого приміщення, що відповідає встановленим вимогам і розміру).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконними дій ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна щодо зміни статусу квартири АДРЕСА_1 та скасування рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 року в частині включення до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_1 та в частині визнання за ОСОБА_1 права на отримання в порядку черговості однокімнатної квартири АДРЕСА_1, суд 1 інстанції виходив з того, що надання приміщенню статусу службового не є його розподілом, а тому заборона суду, встановлена ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.02.2016 року, на вчинення дій, спрямованих на розподіл спірної квартири, не була порушена, а отже і права позивачки порушені не були.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, які є обгрунтованими та зроблені відповідно до норм матеріального й процесуального права.

Так, згідно п. 2 Положення про порядок надання службових приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього.

Пунктом 3 цього Положення визначено, що жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації.

Отже, для того, щоб житлове приміщення набуло статусу службового, Дніпровська міська рада (раніше Дніпропетровська міська рада) на підставі клопотання адміністрації ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна повинна прийняти рішення про включення житла до числа службових. Саме у зв'язку з таким рішенням службове житлове приміщення закріплюється, як службове за ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна.

24.11.2016 року Дніпропетровською міською радою на підставі листа-клопотання ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна від 02.09.2016 року було прийнято рішення № 537 щодо включення до числа службових приміщень декількох квартир у будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 119 Житлового Кодексу Української РСР службові житлові приміщення можуть бути надані лише категоріям осіб, що визначені у відповідному Переліку, затвердженому постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988р. № 37.

Призначенням службового житла є забезпечення можливості працівників проживати поблизу від роботи, враховуючи особливий характер їх роботи.

Службові житлові приміщення надаються особам за рішенням адміністрації органу, закладу, установи, підприємства без урахування їх перебування/не перебування на обліку, пільг, а також черговості.

Отже, твердження ОСОБА_1, що ДНУЗТ ім.ак.В.Лазаряна порушена заборона суду, встановлена ухвалою судді Ткаченко Н.В. від 25.02.2016 року на вчинення дій, спрямованих на розподіл однієї однокімнатної квартири АДРЕСА_1, і рішення Дніпропетровської міської ради щодо включення до числа службових приміщень вищезазначеної квартири позбавило позивача права на отримання квартири - є необґрунтованими, адже надання приміщенню статусу службового не є його розподілом, оскільки дане жиле приміщення нікому не надано для заселення.

При цьому, судом враховано й те, що рішення виконкому Дніпропетровської міської ради № 537 від 24.11.2016 року, яким затверджено включення квартири АДРЕСА_1 до числа службових приміщень, є актом індивідуальної дії (простим управлінським актом місцевої ради) і на момент його оскарження це рішення вже виконано та відповідні правові наслідки прийняття такого рішення вже настали. Такий акт має ненормативний характер, застосовуються одноразово і з прийняттям його виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, таке рішення органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію шляхом виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні (правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року, справа № 6-94цс13).

Враховуючи обставини справи та надані докази, судом не було встановлено порушення права позивача, яке б підлягало відновленню у обраний позивачем спосіб.

Отже, колегія суддів погоджується з вищезазначеними висновками суду 1 інстанції, які зроблені з урахуванням всіх обставин справи, відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими з зазначених підстав, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з вищезазначених підстав, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду в оскаржуваній частині слід залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: