Провадження № 2/761/2612/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

за участі представників позивача ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

Представників відповідачів ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Державна фіскальна служба України, Державна податкова служба у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 20ю06ю2917 р. позивач отримав поштою повідомлення від ОСОБА_7 про відступлення права вимоги (цесії), датоване 07.06.2017 р. Згідно повідомлення вбачається, що подружжя Гавришів (ОСОБА_8 та ОСОБА_9) між собою 06.06.2017 р. уклали договір про відступлення права вимоги, який стосується безпосередньо прав та обов»язків позивача, при цьому без його повідомлення,а сам договір прихований. За договором первісний кредитор ОСОБА_10 передав своїй дружині ОСОБА_11 як новому кредитору право вимоги виконання грошових зобов»язань до позивача як боржника на суму 1 500 000,00 грн. та проценти та всі інші права, належні первісному кредиторові на підставі договору позики від 31.08.2013 року. Ні договір про відступлення права вимоги ні договір позики від 31.08.2013 р. позивачу не надавався., навіть не висилалась копія. Позивач зазначає, що станом на 20.06.2017 р. такого договору не існувало та представники ОСОБА_11 не змогли його надати під час проведення зборів учасників ТОВ «Мена-Аваногард», при цьому стверджуючи, що начебто договір позики позивач укладав безпосередньо з ОСОБА_7 Станом на день складання договору відступлення права вимоги ОСОБА_11, як один із уасників ТОВ «Мена-Авангард» відмовляється отримати від позивача повідомлення про вихід із Товариства, вживала дії по приховуванню прибутків ТОВ «Мена-Авангард», створенню неіснуючої заборгованості товариства х метою позбавлення позивача частки у ТОВ «Мена-Авангард». Саме з цією метою і було укладено оспорюваний договір. ОСОБА_11 володіє часткою у Товаристві у розмірі 63,99%, позивач - 35,24%, що дозволяє відповідачу здійснювати повний контроль, а фактично управління Товариством здійснює ОСОБА_7 Договір позики 31.08.2013 р. не укладався сторонами, позивач не отримував від ОСОБА_7 кошти у розмірі 1 500 000,00 грн. Договір про відступлення права вимоги є удаваним, в розумінні ст. 235 ЦК України, оспорюваний правочин створено з метою приховати доходи ТОВ «Мена-Авангард»,, та створити фіктивну заборгованість . Також позивач не виключає укладення договору з метою маніпуляцій у кримінальному провадження за заявою ОСОБА_5 про вчинення злочину. За таких обставин позивач просить суд визнати договір, укладений 06 червня 2017 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про відступлення права вимоги (цесії), який стосується безпосередньо ОСОБА_5, прав та інтересів недійсним.

Представниками відповідача надавались заперечення проти залучення третіх осіб та заперечення на позов. Зазначили, що Менським районним судом Чернігівської області розглядається цивільна справа за позовом ОСОБА_5 про стягнення коштів за розпискою від 31.08.2013 р. Пояснили, що між позивачем та ОСОБА_7 було укладено договір позики за яким позивач отримав грошові кошти у розмірі 1 500 000,00 грн.. У подальшому право вимоги було передано ОСОБА_11 за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 06.06.2017 р. та акта приймання - передачі від 06.06.2017 р. На підставі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Мена-Авангард» від 26.06.2017 р. та акту - приймання від 27.06.2017 р., Товариство отримало від ОСОБА_11, як учасника, вказане право грошової вимоги до ОСОБА_12 в якості внеску до статутного капіталу Товариства. 31.07.2017 р. Товариство пре»явило ОСОБА_5 вимогу про сплату зазначених коштів, та в подальшому звернулось до Менського районного суду Чернігівської області про стягнення коштів за розпискою від 31.08.2014 р. Договір позики не визнаний судом недійсним і позивачем не оскаржується..

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п. 9 Розділу XIII Перехідні Положення ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

В судовому засіданні 07.02.2018 р., з огляду на положення чинного ЦПК України та думки учасників справи вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, роз»яснено право подати заяви по суті справи, з процесуальних питань.

В судовому засіданні представники ОСОБА_5 підтримали заявлені вимоги, просили задовольнити. Також зазначили, що відповідачі не можуть довести факт виконання договору відступлення права вимоги, а також вказати яким чином позивач отримав кошти за договором позики.

Представники відповідача заперечували щодо задоволення вимог у зв»язку із їх безпідставністю.

Представники третіх осіб в судове засідання не з»явились, про день та час розгляду справи по суті повідомлялись належним чином, причини неявки, їх поважність не повідомляли. Заяв та клопотань від них в адресу суду не надходило.

Вислухавши пояснення і доводи представників сторін, дослідивши надані докази та надавши їх відповідну оцінку суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Встановлено, і не заперечується учасниками процесу, що в червні 2017 р. ОСОБА_5 отримав поштою повідомлення про те, що ОСОБА_7 та ОСОБА_11 06.06.2017 р. уклали договір про відступлення права вимоги.

За положеннями ст. 512 ЦК України кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові, відповідно до ч. 1 ст. 513 ЦК України.

В свою чергу положеннями ст.ст. 514, 516 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом та заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

За умовами зазначеного договору, копія якого була долучена до матеріалів справи, Первісний кредитор ОСОБА_7 відступає Новому кредитору ОСОБА_11, а новий кредитор набуває право вимоги виконання грошових зобов»язань до ОСОБА_5 на суму 1 500 000,00 грн. та проценти, а також всі інші права, належні Первісному кредитору на підставі договору позики від 31.08.2013 р., що оформлені розпискою від 31.08.2013 р.

Представники позивача стверджують, що договір відступлення права вимоги (цесії) є удаваною угодою. Оскільки ОСОБА_5 не укладався договір позики, спірний договір має на меті намір приховати доходи ТОВ «Мена-Авангард» та створити фіктивну заборгованість.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу приписами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як свідчать матеріали справи, 31.08.2013 р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір позики, за умовами якого позивач отримав від відповідача 1 500 000,00 грн.

На підтвердження укладення договору позивачем було надано розписку, копія якої долучена до матеріалів справи представниками відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Положеннями ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Так, з огляду на положення вищенаведених норм процесуального права сторона позивача мала довести ту обставину, що договір позики не укладався.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Проте, під час розгляду справи представниками ОСОБА_5 не було доведено, що договір позики позивачем не укладався, належним та допустимих доказів цього під час розгляду справи отримано не було .

Наразі Менським районним судом Чернігівської області 14.03.2018 р., і це не заперечувалось стороною позивача, розглянуто справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард» до ОСОБА_5, треті особи на стороні позивача ОСОБА_7, ОСОБА_11 про стягнення коштів предметом розгляду якого було стягнення грошових коштів у розмірі 2 448 653,50 грн. у зв»язку із передачею ОСОБА_11 до статутного капіталу Товариства право грошової вимоги, що належало останній на підставі договору позики на вимогу за розпискою від 31.08.2013 р. та договору про відступлення права вимоги (цесії) від 06.06.2017 р.

Рішення Менського районного суду Чернігівської області від 14.03.2017 р., яким задоволено позовні вимоги не набрало законної сили.

При цьому з рішення суду вбачається, що ОСОБА_5 не ставив питання про визнання недійсним договору позики.

Також ОСОБА_5 не заявлялась вимога про визнання недійсним договору позики і під час розгляду даної цивільної справи.

Натомість матеріали справи містять копію рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 11.01.2018 р., яке набрало законної сили, ухвалене у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_11, Товариства з обмеженою відповідальністю «Мена-Авангард», треті особи: Державна фіскальна служба України, Державна фіскальна служба у м. Києві, Головне управління Державної фіскальної служби у Чернігівській області, Державна фіскальна служба у Менському районі Головного управління Державної служби у Чернігівській області про визнання договору про замну кредитора недійсним.

За результатами розгляду справи у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому встановлено, що за договором позики від 31.08.2013 р. ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_13 позику у сумі - 1 500 000.00 грн. в підтвердження повернення якої гарантував повернення її на вимогу, включаючи всі належні йому активи.

В подальшому право вимоги та всі належні первісному кредитору права за вказаною розпискою (договором позики) від ОСОБА_7 було передано ОСОБА_11 за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 06.06.2017 р. та акту приймання - передачі від 06.06.2017 р. Про що було повідомлено позивача.

Заміна кредитора з ОСОБА_11 на ТОВ «Мена-Авнгаод» відбулась шляхом передачі права вимоги від ОСОБА_11 до статутного капіталу Товариства на підставі рішення загальних зборів учасників товариства від 26.06.2017 р. та акту приймання-передачі від 27.06.2017 р.

Крім того, судом встановлено. зо зазначене рішення загальних зборів учасників товариства від 26.06.2017 р. в частині передачі до статутного капіталу права вимоги до ОСОБА_5 останнім оскаржувалось , але рішенням Господарського суду Чернігівської області від 14.08.2017 р., що набуло законної сили, у задоволенні такого позову було відмовлено.

Також слід зазначити, що приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

За приписами ст. 235 ЦК України Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту договору.

Все вищенаведене свідчить про наявність зобов»язань ОСОБА_5 перед відповідачем ОСОБА_7 за договором позики та не доводить удаваність спірного правочину навіть з огляду на те, що ОСОБА_11 26.06.2017 р. право вимоги було передано ТОВ «Мена-Авангард», яке в свою чергу реалізувало своє право вимоги до ОСОБА_5 та звернулось до суду з відповідним позовом.

Також під час розгляду справи представниками позивача не зазначили, який саме правочин було приховано відповідачами укладанням договору про відступлення права вимоги (цемсії).

Суд не може покласти в основу рішення твердження представників позивача щодо укладання угоди з метою прикриття доходів ТОВ «Мена-Авангард» та створення фіктивної заборгованості за відсутності відповідних доказів, які в розумінні положень ст.ст. 77,78 є належними і допустимими в межах предмету доказування, та з огляду на приписи ч. 6 ст. 81 ЦПК України - доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову..

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268, 352 ,354 ЦПК України, ст.ст. 235, 512 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: Державна фіскальна служба України, Державна податкова служба у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання договору про відступлення права вимоги (цесії) недійсним залишити без задоволення.

Судові витрати відповідно до положень ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України не стягуються

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення через Шевченківський районний суд м. Києва.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 27.04.2018 року.

Суддя: