Справа № 522/7897/17
Провадження №2/522/539/18
РІШЕННЯ

Іменем України

06 березня 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Домусчі Л.В.,

за участю секретаря Шевчик В.І.

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 27.04.2017 року звернулась до суду з позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, за яким просила визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме квартиру №49, загальною площею 40,0 кв.м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Педагогічна, 24, за набувальною давністю.

В обґрунтування зазначених вимог позивачка зазначає, що рішенням Міського центру соціальної допомоги Виконавчого комітету Одеської міської ради та заступником голови міської ради м. Одеси їй у володіння надано квартиру № 49 за адресою: м. Одеса, вул. Педагогічна, 24, що підтверджується листом Центра допомоги № 2183 від 05.11.1997 року. Увесь цей час позивачка утримувала квартиру у належному стані, проводила поточні ремонти та сплачувала комунальні послуги, чим підтверджується добросовісне та відкрите володіння.

16.06.2017 року ухвалою суду провадження у справі було відкрито.

У судовому засіданні 23.11.2017 року задоволено клопотання представника позивачки про заміну неналежного відповідача та замість Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до участі у справі у якості відповідача залучено Одеську міську раду.

У судове засідання 20.12.2017р. 25.01.2018р. та 06.03.2018 року позивачка та її представник не зявились, хоча були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.

Представник Одеської міської ради у судове засідання також не зявився, але надав до суду заяву про проведення засідання за його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити у звязку із доводами, викладеними ним у відзиві на позовну заяву (а.с.82-87).

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

З урахуванням викладеного, на підставі ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності сторін, сповіщених належним чином.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі листа Міського центру соціальної допомоги № 2183 від 05.11.1997 року та протоколу засідання спеціальної комісії на поселення до Дому милосердя № 7 від 18.12.1997 року ОСОБА_1, зважаючи на її складну ситуацію та працевлаштування у Домі милосердя, надано дозвіл на тимчасове вселення і проживання без реєстрації у квартирі

№ 49 в будинку № 24 по вулиці Педагогічній у місті Одеса.

Спірний обєкт нерухомого майна перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Одеси та переданий в оперативне управління Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради

від 29.08.2012 року № 399.

29.05.2015 року Піклувальною радою Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради розглянуто лист КУ «Геріатричний дім милосердя імені святого цілителя Пантелеймона» та згідно протоколу № 17 від 29.05.2015 року вирішено відрахувати ОСОБА_1 з будинку-інтернату, про що видано наказ департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради № 211 від 16.06.2015 року та наказ КУ «Геріатричний дім милосердя імені святого цілителя Пантелеймона» № 16 від 22.06.2015 року. Не погоджуючись із зазначеними наказами, позивачка відмовилась добровільно звільняти займану квартиру, що зумовило необхідність звернення департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до суду із позовною заявою про виселення ОСОБА_1 зі спірної квартири.

22.04.2016 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено рішення у справі № 522/19697/15-ц за позовом департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: КУ «Геріатричний дім милосердя імені святого цілителя Пантелеймона» про виселення, яким позов задоволено у повному обсязі та вирішено виселити ОСОБА_1 з квартири за адресою: АДРЕСА_1.

20.10.2016 року ухвалою апеляційного суду Одеської області рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22.04.2016 року у справі

№ 522/19697/15-ц за позовом департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача: КУ «Геріатричний дім милосердя імені святого цілителя Пантелеймона» про виселення залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суд враховує, що у рішенні Приморського районного суду м. Одеси

від 22.04.2016 року у справі № 522/19697/15-ц встановлено, що відповідач проживає в даній квартирі без достатніх на то правових підстав.

Наймач житлового приміщення (станом на 1998 рік Пансіонат для одиноких осіб пенсійного віку, зараз Дім милосердя) відповідно до положень статті 98 Житлового кодексу Української РСР мав право дозволити тимчасове проживання у жилому приміщенні інших осіб (тимчасових мешканців). Поряд з цим, тимчасові мешканці, на вимогу наймача, зобовязані негайно звільнити приміщення, а у разі відмови підлягали виселенню у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі статтею 818 ЦК України наймач з попереднім повідомленням наймодавця може дозволити тимчасове проживання у помешканні іншої особи (осіб) без стягнення плати за користування житлом (тимчасових мешканців). Тимчасові мешканці не мають самостійного права користування житлом.

Водночас, суд враховує, що у 2002 році позивачка у встановленому законом порядку зареєструвала своє право на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1 і до цього часу зберігає за собою право на проживання у зазначеному будинку, що свідчить про те, що квартира АДРЕСА_2 було місцем тимчасового проживання ОСОБА_1

Згідно зі ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК).Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього (лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав»).

Судом встановлено, що позивачка як фактичний володілець майна була обізнана про те, що отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які не є достатніми для отримання права власності на нього.

У той же час позивачка не надала будь-якого доказу відмови Одеської міської ради як власника майна від права власності на належне їй нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 протягом зазначено в ст.344 ЦК України періоду.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на вищенаведене, суд не вбачає підстав для визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно, а саме квартиру №49, загальною площею 40,0 кв. м., яка розташована за адресою: м. Одеса, вул. Педагогічна, 24, за набувальною давністю, оскільки відсутні передбачені законом на те підстави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 76-80, 89, 223, 247, 263-265, 354 ЦПК України, ст.ст. 328, 344 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності на квартиру за набувальною давністю відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів (ст.ст.354,355,ЦПК України). Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу (п.15.5 Розділу XII Перехідні положення ЦПК України).

Повний текст рішення суду складено 15.03.2018 року.

Суддя: Домусчі Л.В.

06.03.18