Постанова

Іменем України

07 березня 2018 року

м. Київ

справа № 216/3978/15-ц

провадження № 61-2824св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В. (суддя - доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: ОСОБА_5,

відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області,

державний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рикова Тетяна Валентинівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Соколан Н. О., Бондар Я. М., Зубакової В. П., від 17 травня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2015 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області, державний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу РиковаТ. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що її онук - ОСОБА_4, користуючись її похилим віком, довірою та родинними почуттями, оманою примусив посвідчити 22 липня 2014 року довіреність на укладення договору купівлі-продажу, при цьому вона вважала, що укладає договір довічного утримання. В подальшому відповідач продав належний їй будинок, хоча вона не давала згоди на це та не отримувала коштів за договором купівлі-продажу.

За таких обставин, уточнивши свої вимоги, ОСОБА_3 просила суд визнати недійсним договір, укладений між ОСОБА_3, в інтересах якої діяла ОСОБА_5, та ОСОБА_4 про придбання житлового будинку АДРЕСА_1 та стягнути з відповідача 7 тис. грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді Кузнецова Р. О., від 08 грудня 2015 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про придбання житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами АДРЕСА_1, посвідчений державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т. В. та зареєстрований в реєстрі за № 2-924. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення першої інстанції мотивоване тим, що при укладенні договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2014 року з боку ОСОБА_4 було вчинено дії, які свідчать про навмисне введення іншої сторони правочину - позивача ОСОБА_3 в оману щодо природи правочину.

17 травня 2016 року рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким ОСОБА_3 відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності вільного волевиявлення позивача на надання довіреності та укладення договору відчуження, при цьому позивач не надала суду належних доказів на підтвердження своїх вимог щодо введення її в оману при посвідченні довіреності та укладенні договору купівлі-продажу.

У червні 2016 року ОСОБА_3 подала касаційну скаргу на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року.

07 липня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

02 вересня 2016 року ОСОБА_4 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

23 липня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції в Дніпропетровській області, державний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Рикова Т. В., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відшкодування моральної шкоди призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

18 січня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу Синельникову Є. В.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати ухвалене судове рішення суду апеляційної інстанції і залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що районний суд повно і всебічно з'ясував обставини справи та дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 січня 1991 ОСОБА_3 належав на праві приватної власності житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

22 липня 2014 ОСОБА_3 підписала довіреність за №2-569, якою уповноважила ОСОБА_5 продати за ціною та на умовах на її розсуд належний ОСОБА_3 житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Вказану довіреність було посвідчено державним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Риковою Т. В.

Відповідно до договору купівлі-продажу, укладеного 15 жовтня 2014 між ОСОБА_3, від імені та в інтересах якої діяла ОСОБА_5 за довіреністю, та ОСОБА_4, за №2-924, посвідченого державним нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Риковою Т. В., відповідачем був придбаний житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Згідно пункту 2.1 договору купівлі-продажу продаж житлового будинку вчинено за 91 158 грн, які отримані ОСОБА_5 до оформлення вказано договору, і які ОСОБА_5 зобов'язується передати ОСОБА_3

13 лютого 2015 ОСОБА_3 звернулась до державного нотаріусу Криворізького міського нотаріального округу Рикової Т. В. із заявою про скасування довіреності від 22 липня 2014 на ім'я ОСОБА_5 на продаж житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, але їй було повідомлено про те, що вказана довіреність була виконана та укладено договір купівлі-продажу від 15 жовтня 2014 року.

ОСОБА_5 у судовому засіданні надала пояснення, згідно яких вона не отримувала від ОСОБА_4 кошти за будинок, при цьому на момент укладення договору купівлі-продажу їй було відомо про небажання позивача продавати будинок, однак ОСОБА_4 наполягав на укладенні правочину купівлі-продажу за відсутності згоди ОСОБА_3

Згідно частини третьої статі 10 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з положеннями частини третьої статті 60 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Згідно положень статті 213 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

За загальним правилом цивільного законодавства України особа, яка вважає, що її права речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (статті 215 - 235 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (пункт 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

ОСОБА_3 звертаючись до суду, просила визнати правочин недійсним на підставі статті 230 ЦПК України.

Встановивши, що ОСОБА_3 була введена оману щодо наслідків укладеної довіреності, яку в подальшому скасувала, відсутність її волевиявлення на продаж домоволодіння, яка підтверджується поясненнями повіреної особи, наявність у ОСОБА_3 наміру укласти договір довічного утримання, відсутність у неї іншого житла, факту передачі будинку, а також наявність умислу в діях відповідача, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про визнання спірного правочину недійсним із підстав частини третьої статті 215, статті 230 ЦК України.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи нове рішення у справі, дійшов неправильного висновку про те, що позивач не довела обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог.

Суд першої інстанції при розгляді справи дотримався вимог статті 212 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) щодо оцінки доказів і статті 213 ЦПК України (у редакції від 07 липня 2010 року) щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі, перевірив та врахував надані докази і пояснення учасників справи.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції правомірно задовольнив вимоги позивача в частині визнання спірного правочину недійсним.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 травня 2016 року скасувати.

Рішення Центрально-міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08 грудня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В.Черняк