Постанова
Іменем України

31 жовтня 2018 року
місто Київ

справа № 755/2948/16-ц
провадження № 61-3860св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Стрільчука В. А.,
суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідачі: Міністерство оборони України, Київський міський військовий комісаріат,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року у складі судді Марцинкевича В. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В.,
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 47 056, 26 грн та відшкодування моральної шкоди в сумі 50 000, 00 грн.
В обґрунтування позову посилалась на те, що вона працювала на посаді спеціаліста 2-ої категорії відділення комплектування військового комісаріату Дарницького району міста Києва та була звільнена із займаної посади 30 травня 2013 року на підставі наказу від 28 травня 2013 року відповідно до пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України. У подальшому, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року її поновлено на посаді та стягнуто з Міністерства оборони України заробітну плату за час вимушеного прогулу. Зазначене рішення суду в частині поновлення на роботі виконане лише 28 травня 2015 року, а тому за період з 16 квітня 2014 року до 27 травня 2015 року підлягає виплаті заробітна плата за час вимушеного прогулу в сумі 47 056, 26 грн. Тривалими судовими процесами та неправомірним невиконанням рішення суду їй завдано моральну шкоду, компенсацію якої позивач оцінила у 50 000, 00 грн.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року позовні вимоги задоволено частково. Судом стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати за час вимушеного прогулу в сумі 47 056, 26 грн та компенсацію моральної шкоди у розмірі 5 000, 00 грн.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що незважаючи на рішення суду від 16 квітня 2014 року, яке підлягало негайному виконанню, позивача поновлено на роботі лише 28 травня 2015 року, а тому підлягає до виплатити її середній заробіток за увесь час затримки.
Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про те, що негайне виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі не відбулося саме з вини відповідача, Міністерства оборони України, що є підставою для стягнення з нього середнього заробітку на підставі статті 236 КЗпП Україниза період з 11 квітня 2014 року до 27 травня 2015 року. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд першої інстанції правильно визначив розмір середньоденної заробітної плати та визначив кількість днів затримки виконання рішення суду, взявши до уваги наданий позивачем розрахунок та середньоденну заробітну плату позивача, що становить 167, 46 грн (це встановлено рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року). Стороною відповідача цей розрахунок не спростований. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги про відшкодування моральної шкоди та, враховуючи вимоги розумності і справедливості, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення для відшкодування моральної шкоди Міністерством оборони України, дійшов обґрунтованого висновку, визначивши розмір відшкодування такої шкоди у 5 000, 00 грн.
Міністерство оборони України, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, у листопаді 2016 року звернулося із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України відмовити.
Касаційна скарга обґрунтовується тим, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, допустили порушення норм процесуального права. Заявник зазначає, що Міністерство оборони України не поновлювало на посаді ОСОБА_1 , а тому є безпідставним та необґрунтованим стягнення грошових коштів саме з Міністерства оборони України. Міністерство оборони України не несе відповідальність за зобов`язаннями військових комісаріатів, оскільки відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про Збройні Сили України» є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Військові комісаріати є самостійними юридичними особами, мають рахунки в органах Державного казначейства, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. На переконання заявника, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року не підлягало негайному виконанню, оскільки у ньому про це не зазначалось. Оскільки рішення суду оскаржене в апеляційному порядку, воно набрало законної сили з моменту проголошення ухвали Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2015 року, якою рішення суду залишено без змін. Судами першої та апеляційної інстанцій неправильно визначено період, за який підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу, а відтак неправильно здійснено його розрахунок.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 грудня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 19 червня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.
Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Зазначену цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 29 січня 2018 року.
Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.
Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржувані судові рішення не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 16 грудня 1991 року працювала в районному військовому комісаріаті міста Києва. З 19 грудня 2006 року працювала на посаді спеціаліста 2-ої категорії відділення комплектування та була звільнена з роботи 30 травня 2013 року відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України на підставі наказу від 28 травня 2013 року.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21 січня 2015 року, частково задоволено позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Суд поновив ОСОБА_1 на посаді спеціаліста 2-ої категорії відділення комплектування Дарницького районного в місті Києві військового комісаріату; стягнув з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 36 841, 20 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу та 500, 00 грн відшкодування моральної шкоди; вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
На виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва

від 16 квітня 2014 року видано виконавчий лист від 22 травня 2015 року про стягнення з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 36 841, 20 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу та 500, 00 грн відшкодування моральної шкоди, а разом 37 341, 20 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 липня 2015 року касаційну скаргу Міністерства оборони України відхилено, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 21 січня 2015 року залишено без змін.
Наказом військового комісара Дарницького районного у м. Києві військового комісаріату (по стройовій частині) від 28 травня 2015 року № 79 ОСОБА_1 поновлено на роботі та призначено на посаду спеціаліста 1-ої категорії відділення військового обліку та бронювання сержантів і солдатів запасу ІНФОРМАЦІЯ_2 (за особистою згодою ОСОБА_1 , наказ від 28 травня 2015 року № 111).

Під час оцінки застосування судами норм матеріального права до спірних правовідносин Верховний Суд виходить з їх системного аналізу.
Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
За змістом частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.
Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Згідно із частиною п`ятою статті 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов`язковості й підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.
Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику невідкладно приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.
За приписами статті 236 КЗпП України в разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Верховний Суд України у постановах від 01 липня 2015 року у справі

№ 6-435цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-648цс15 виклав правовий висновок, відповідно до якого за змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.
За змістом правил пунктів 2, 4 частини першої статті 367 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний допустити негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць; поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника.
Рішення від 12 жовтня 2017 року у справі № 46852/13 «Бурмич та інші проти України» є продовженням пілотного рішення у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04, рішення від 15 жовтня 2009 року), у якому Європейський суд з прав людини констатував порушення пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зазначені порушення є наслідком несумісної з положеннями Конвенції практики, яка полягає в систематичному невиконанні державою-відповідачем рішень національних судів, за виконання яких вона несе відповідальність і у зв`язку з якими сторони, права яких порушені, не мають ефективних засобів юридичного захисту.
Виходячи із приписів частини п`ятої статті 235 КЗпП України, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року підлягало обов`язковому негайному виконанню після проголошення, незалежно від його оскарження та дати набрання законної сили.
Згідно із частиною другою статті 14 ЦПК України 2004 року невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 квітня 2014 року про поновлення позивача на роботі не виконано роботодавцем у день його проголошення, дійшли аргументованого висновку про те, що з цього моменту у позивача виникло право на отримання середнього заробітку за час затримки виконання рішення.
Оскільки рішення суду від 16 квітня 2014 року в частині поновлення позивача на роботі виконано лише 28 травня 2015 року, то за період між цими датами підлягає виплаті середній заробіток за час затримки виконання рішення суду відповідно до статті 236 КЗпП України.
Незазначення у рішенні суду про поновлення на роботі про те, що воно підлягає негайному виконанню, не спростовує такого обов`язку, встановленого процесуальним законом.
З приводу доводів касаційної скарги про те, що Міністерство оборони України не є суб`єктом відповідальності за невчасне поновлення позивача на роботі Верховний Суд враховує таке.
Відповідно до пункту 1 Положення про військові комісаріати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року № 389

(далі Положення № 389), військові комісаріати є місцевими органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації в особливий період людських і транспортних ресурсів на відповідній території. Військові комісаріати утворюються, реорганізуються та ліквідуються Міноборони за поданням начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил.
За змістом пункту 3 Положення № 389 районні, об`єднані районні, міські, об`єднані міські військові комісаріати підпорядковуються певному обласному військовому комісаріату, на території відповідальності якого вони перебувають згідно з адміністративно-територіальним устроєм України.
Згідно з пунктом 5 Порядку № 389 структуру, штат і штатний розпис військових комісаріатів затверджує начальник Генерального штабу Головнокомандувач Збройних Сил.
Відповідно до пункту 7 Порядку № 389 обласні військові комісаріати є юридичними особами, мають самостійний баланс, реєстраційні рахунки в органах казначейства. Інші військові комісаріати є відокремленими підрозділами відповідних обласних військових комісаріатів. Військові комісаріати мають печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.
Суди першої та апеляційної інстанцій під час розгляду справи не дослідили зібрані у справі докази, не встановивши відповідні обставини, на предмет того, чи є Київський міський військовий комісаріат юридичною особою, яка в силу закону може нести юридичну відповідальність, адже ця обставина має значення для вирішення спору по суті заявлених вимог.
Згідно зі статтею 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Суди врахували й не звернули уваги на те, що за нормою статті 236 КЗпП України відповідальність за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника покладається на роботодавця. ОСОБА_1 не перебувала у трудових відносинах безпосередньо із Міністерством оборони України.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, встановленого у статті 11 ЦПК України 2004 року, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Одночасно у частині четвертій статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 звернулась із позовом як до Міністерства оборони України, так і до ІНФОРМАЦІЯ_1 (як це зазначено у вступній частині), натомість прохальна частина позовної заяви містить сформульовані вимоги виключно до Міністерства оборони України.
Згідно зі змістом позовної заяви, хоча Київський міський військовий комісаріат брав участь у справі у статусі відповідача, вимоги до цього учасника позивачем не заявлено.
Матеріали справи не містять відомостей про роз`яснення судом першої інстанції ОСОБА_1 наслідків вчинення або невчинення нею певних процесуальних дій, зокрема, звернення до суду із клопотанням про заміну відповідача чи залучення співвідповідача, заявою про збільшення або зменшення розміру позовних вимог. Тобто суди не сприяли всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, хоча за усіма обставинами справи (враховуючи необхідність уточнення та з`ясування вимог до ІНФОРМАЦІЯ_1 ) такий обов`язок був об`єктивно необхідним, продиктований змістом та правовою природою процесуальних обов`язків суду, які виконуються ним ex officio, тобто згідно з природою власних повноважень та його правовим статусом у державі.
Наведені обставини підлягають встановленню, з`ясуванню та дослідженню під час нового розгляду справи судом.
За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв`язку з якими скасовано судові рішення, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.
Враховуючи наведене, Верховний Суд визнає касаційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, оскільки для постановлення нового рішення у справі суд має встановити обставини на підставі доказів, що не були досліджені судами.
За правилами частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 31 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 жовтня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик