Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 725/6810/14-ц

провадження № 61-1469 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.

КузнєцоваВ. О. (суддя-доповідач),

Олійник А. С.,

УсикаГ. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»

відповідач 1 - ОСОБА_5,

відповідач 2 - ОСОБА_6

представник відповідача 1 - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2015 року, у складі судді Войтун О. Б. та рішення апеляційного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року у складі суддів: Одинака О. О., Чупікової В. В., Половінкіної Н. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2014 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 31 січня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ВАТ «Райффайзен банк Аваль») та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 014/0031/82/38838, за умовами якого останній отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 55 тис. доларів США із кінцевим терміном повернення до 30 січня 2017 року.

2 квітня 2009 року, 25 березня 2009 року та 14 червня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем було укладено додаткові угоди, відповідно до умов яких тимчасово на період з 30 квітня 2009 року до 30 березня 2010 року встановлено кредитні канікули, зменшено розмір щомісячного платежу за кредитом до розміру, визначеного графіком погашення кредиту та інших платежів та збільшено строк кредиту на 120 календарних місяців, тобто до 30 січня 2027 року.

У зв'язку із неналежним виконанням умов кредитного договору, ОСОБА_5 допустив заборгованість, яка станом на 3 липня 2015 року склала 59 801,91 доларів США.

З метою забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_6 31 січня 2007 року було укладено договір поруки № 014/0031/82/38838, відповідно до умов якого остання поручилась перед кредитором за виконання позичальником його кредитних зобов'язань.

З урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість станом на 3 липня 2015 року за кредитним договором у розмірі 59 801,91 доларів США, що еквівалентно за курсом Національного банку України 1 256 534 грн 35 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 40 147, 54 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 843 564 грн 41 коп.; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 7 427,57 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ в сумі 156 065 грн 20 коп. та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів в сумі 12 226,80 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 256 904 грн 74 коп.

У серпні 2015 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним.

Зустрічний позов мотивовано тим, що кредитний договір № 014/0031/82/38838, укладений між сторонами 31 січня 2007 року із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів фізичних осіб та містить пункти, які суперечать вимогам законодавства, зокрема, в частині надання кредиту в іноземній валюті, хоча розрахунки за грошовими зобов'язаннями в Україні повинні здійснюватись у національній валюті - гривні, а також договір містить умови лише щодо відповідальності позичальника та не містить умов та правил, які б регулювали відповідальність банку.

Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 в обгрунтування підстав позову посилався на положення статті 227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої правочин юридичної особи, учинений нею без відповідного дозволу, ліцензії може бути визнаний судом недійсним, вказуючи на те, що спірний правочин може бути визнаний недійсним з підстав відсутності у банку відповідного дозволу на здійснення банківських операцій в іноземній валюті.

Також, в обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом ОСОБА_5 зазначав про те, що умови договору про вираження грошового зобов'язання в іноземній валюті є несправедливими через коливання курсу валют та девальвації гривні по відношенню до долара США та при укладенні договору банком не надано інформації про можливість різкого та значного здорожчання кредиту через зміну курсу валют та інформації про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що призвели до укладення позивачем договору та придбання продукції позивача, яка не має необхідних йому властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредитом.

Позивач за зустрічним позовом вважав, що при укладені оспорюваного правочину банком було порушено вимоги статей 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів» та не надано йому повної інформації щодо умов

з кредитування, сукупної вартості кредиту та переліку витрат пов'язаних з оформленням кредиту та його обслуговування, а також використано нечесну підприємницьку практику, що є порушенням частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, вказував на те, що спірний договір не містить порядку зміни його умов та передбачає внесення змін та доповнень банком в односторонньому порядку, а окремі його умови можна трактувати досить широко і не на користь позивача, особливо в частині зміни відсоткової ставки, оскільки передбачено, що позичальник може або погодитись на запропоновану банком умову або повернути весь кредит достроково, що на думку позивача є дискримінацією та суперечить принципу добросовісності наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

З урахуванням наведеного, позивач за зустрічним позовом просив визнати недійсним кредитний договір № 014/0031/82/38838, укладений 31 січня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 з моменту його укладення; застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та застосувати односторонню реституцію, а саме: зобов'язати ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» повернути ОСОБА_5, сплачені за кредитним договором відсотки, пеню, штрафні санкції, комісії тощо.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 грудня 2015 року первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» задоволено частково.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у сумі 13 900 доларів США, що еквівалентно 70 195 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині первісного позову відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в частині первісних позовних вимог про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором до задоволення підлягає лише заборгованістьпозичальника передкредитором, яка становить13 900 доларів США, оскільки саметаку сумувідповідачем ОСОБА_5 булоотримано навиконання умовспірного кредитногодоговору.

В іншій частині первісних позовних вимог судом першої інстанції відмовлено за недоведеністю.

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог суд першої інстанції виходив з необґрунтованості таких вимог, зауваживши серед іншого, що позичальником було підписано оспорюваний кредитний договір на кожній його сторінці, сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, позивач за зустрічним позовом погодився на умови договору та у встановленому законом порядку не відмовився від них або від укладення кредитного договору в цілому.

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення первісних позовних вимог.

Стягнуто зі ОСОБА_8 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 40 147, 54 доларів США, заборгованості за відсотками у сумі 1 725, 16 доларів США та пені в сумі 10 326 грн 23 коп.

Стягнуто солідарно зі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за відсотками у сумі 5 702, 14 доларів США та пені у сумі 190 972 грн 17 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідачами належним чином не виконано умови кредитного договору та договору поруки, внаслідок чого у останніх виникла заборгованість перед банком. Перевіряючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_5 та ПАТ «РайффайзенБанк Аваль», апеляційний суд взяв до уваги власний розрахунок заборгованості та дійшов висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_5 на користь банку заборгованості за кредитним договором за період з 21 лютого 2007 року до 22 травня 2014 року, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 40 147,54 доларів США, заборгованості за відсотками в сумі 1725,16 доларів США та пені в сумі 10 326 грн 23 коп; а також про солідарне стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості за кредитним договором за період з 23 травня 2014 року до 3 липня 2015 року, яка складається з заборгованості за відсотками в сумі 5 702,14 доларів США та пені в сумі 190 972 грн 17 коп.

У частині зустрічних позовних вимог рішення суду першої інстанції не оскаржувалось, апеляційним судом в апеляційному порядку не переглядалось.

У касаційній скарзі, поданій 15 квітня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив судові рішення першої та апеляційної інстанцій в частині первісних позовних вимог скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не було належним чином досліджено чи має відповідач ОСОБА_5 заборгованість перед банком за кредитним договором станом на дату зазначену у позові, та у якій сумі.

Крім того, апеляційним судом не було належним чином перевірено відповідність вимогам закону належність та допустимість наданих банком письмових доказів, не перевірено наявності правомочності банку на видачу коштів в іноземній валюті і обсягу повноважень осіб на укладення кредитного договору.

9 червня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі.

25 липня 2016 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відзив на касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7, у якому просило касаційну скаргу останнього відхилити, а рішення апеляційного суду змінити, не передаючи справу на новий розгляд, стягнувши заборгованість з відповідачів солідарно..

21 грудня 2016 року ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дану справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

4 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Частинами першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 30 січня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 014/0031/82/38838, за умовами якого позичальнику надано кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 55 тис. доларів США зі сплатою 14 % річних терміном до 30 січня 2017 року.

2 квітня 2009 року, 25 березня 2009 року та 14 червня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та відповідачем було укладено додаткові угоди, відповідно до умов яких, тимчасово, на період з 30 квітня 2009 року до 30 березня 2010 року позичальникові встановлено кредитні канікули, зменшено розмір щомісячного платежу за кредитом до розміру, визначеного графіком погашення кредиту та інших платежів та збільшено строк кредиту на 120 календарних місяців, тобто до 30 січня 2027 року.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_5 умов кредитного договору 31 січня 2007 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір поруки, за умовами якого (пункт 1.2) поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговим зобов'язанням боржника - ОСОБА_5, які виникають з умов кредитного договору № 014/0031/82/38838 від 31 січня 2007 року, в повному обсязі цих зобов'язань.

Згідно з пунктом 2.1. зазначеного договору поруки, у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, поручитель несе солідарну відповідальність перед банком у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки.

Відповідно до наданого позивачем розрахунку, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачами умов кредитного договору та договору поруки, заборгованість у відповідачів перед банком за цими договорами станом на 3 липня 2015 року склала в сумі 59 801,91 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 1 256 534 грн 35 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 40 147, 54 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 843 564 грн 41 коп.; заборгованості зі сплати процентів за користування кредитом в сумі 7 427,57 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ в сумі 156 065 грн 20 коп. та пені за несвоєчасне повернення кредитних коштів в сумі 12 226,80 доларів США, що еквівалентно за курсом НБУ 256 904 грн 74 коп.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до вимог статті 599 ЦК України зобов'язання припиняються виконанням, проведеним належним чином. Загальні умови виконання зобов'язання зазначені у статті 526 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частина перша статті 530 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині первісних позовних вимог та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, не надав належної оцінки наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов передчасних висновків про часткове задоволення позовних вимог з підстав, викладених у судовому рішенні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд виходив з доведеності первісних позовних вимог щодо наявності заборгованості відповідачів за кредитним договором перед позивачами, взявши при цьому власний розрахунок такої заборгованості.

Згідно із частиною четвертою статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до змісту статті 57 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення,висновок експертів є одним із доказів.

Частиною першою статті 146 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення,визначено, що в разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

7 березня 2012 року відповідачем було заявлено клопотання про проведення судово-економічної експертизи з метою встановлення яка сума кредитних коштів за кредитним договором надавалась позичальникові, чи відповідає порядок нарахування банком відсотків за кредитом відповідно до кредитного договору тощо.

З повідомлення Спільного підприємства «Західно-Український Експертно-Консультативний Центр» за № 760 від 29 жовтня 2015 року вбачається, що проведення судово-економічної експертизи неможливе, у зв'язку з ненаданням для дослідження виписки по рахунках ОСОБА_5, що підтверджують факт надходження коштів по сплаті заборгованості за період з 31 січня 2007 року до 3 липня 2015 року; методики розрахунку щомісячного ануїтетного платежу ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», копії первинних документів (квитанцій), які підтверджують факт видачі з каси установи банку та отримання позичальником кредитних коштів відповідно до умов кредитного договору.

Проте суд не попередив відповідача про наслідки, передбачені наведеною нормою процесуального закону, у разі ухилення його від участі в проведенні експертизи.

Водночас суд не перевірив і те, чи існували і інші перешкоди для проведення призначеної судом експертизи, та в разі доведеності, можливості їх усунення.

З огляду на те, що існують суттєві розбіжності щодо заборгованості за кредитним договором, апеляційний суд залишив поза увагою те, що встановлення зазначених обставин потребує спеціальних знань, всупереч вимогам частини четвертої статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, не сприяв належним чином всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, зокрема, не роз'яснив, що відповідно до частини другої статті 59 ЦПК України, в редакції, чинній на час ухвалення апеляційним судом рішення, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційним судом належним чином не перевірено у якому саме розмірі та яким чином відповідач ОСОБА_5 отримав кредитні кошти за кредитним договором № 014/0031/82/38838, зокрема, кредит у розмірі 41 100 доларів США, зауваживши лише, що меморіальний ордер від 1 лютого 2007 року є належним доказом отримання останнім грошових коштів, залишивши поза увагою, що на ньому не має підпису позичальника, а лише зазначено, що призначення платежу зазначено: «Загрузка ссуды согл. дог. 014/0031/82/38838 от 31/01/2007».

В частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя рішення апеляційного суду не оскаржується, проте такі вимоги є взаємопов'язаними з позовними вимогами про стягнення заборгованості з позичальника.

Таким чином, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню в частині первісних позовних вимог в цілому, та направленню справи до цього ж суду на новий розгляд.

В частині зустрічних позовних вимог, рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 в особі представника ОСОБА_7 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Чернівецької області від 25 березня 2016 року в частині позовних вимог публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, а справу у цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик