Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 207/3365/16

провадження № 61-30909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5,

третя особа - Баглійський відділ державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року у складі судді: Тюлюнової В. Г. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюта Ж. І.,

ВСТАНОВИВ:

В листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», банк), приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, третя особа: Баглійський відділ державної виконавчої служби м. Дніпродзержинська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов обґрунтований тим, що 24 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис, про стягнення з неї на користь банку грошових коштів в загальній сумі 46 782,68 грн у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором без номера від 07 жовтня 2013 року. Банк повинен був надати нотаріусу всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості, наявність доказів належного направлення та отримання позивачем письмової вимоги про усунення порушень. Вона не отримала вимоги про виконання порушеного зобов'язання, була позбавлена можливості оспорити вимоги АТ КБ «Приватбанк», що не може свідчити про безспірність суми, пред'явленої до стягнення.

Позивач просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 24 травня 2016 року, зареєстрований в реєстрі № 4325 про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором без номера від 07 жовтня 2013 року та стягнути з банку на її користь судовий збір 580 грн.

Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року, позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, задоволено. Визнано таким, що не підлягає виконанню в повному обсязі, виконавчий напис, вчинений 24 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округ ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 4325, про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором без номера від 07 жовтня 2013 року в загальній сумі 46 782,68 грн. Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 580 грн..

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовано тим, що банк не надав для вчинення виконавчого напису оригіналу кредитного договору, що є підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

У серпні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося з касаційною скаргою на рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року, в якій просило оскаржені рішення скасувати та прийняти рішення, яким відмовити в задоволенні позову, судові витрати за подання апеляційної та касаційної скарги покласти на позивача. При цьому посилалося на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Такі документи та докази надані нотаріусу при вчиненні напису. Неотримання чи несвоєчасне отримання боржником повідомлення про порушення зобов'язання не може слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та не свідчить про порушення нотаріусом вимог чинного законодавства під час вчинення виконавчого напису. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 20 травня 2015 року у справі № 6-158цс15 нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов'язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів. Отже, виконавчий напис був вчинений відповідно до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було, подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28 листопада 2017 року відкрите касаційне провадження у справі.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

Захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 року в справі № 6-887цс17.

Згідно розділу «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

Суди встановили, що 24 травня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5 було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 4325 про стягнення з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «Приватбанк» грошових коштів на загальну суму 46 782,68 грн в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № б/н від 07 жовтня 2013 року.

Суди встановили, що для вчинення виконавчого напису АТ КБ «Приватбанк» було надано приватному нотаріусу: вимогу про погашення заборгованості від 10 травня 2016 року; квитанцію про оплату послуг поштового зв'язку №2004 від 17 травня 2016 року; виписку з рахунка боржника за кредитним договором № б/н від 07 жовтня 2013 року. Проте банк не надав для вчинення виконавчого напису оригіналу кредитного договору № б/н від 07 жовтня 2013 року.

За таких обставин, встановивши, що на момент для вчинення виконавчого напису не було надано оригіналу кредитного договору, суди зробили обґрунтований висновок про задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 01 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель