Справа № 463/3741/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/783/5589/17 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Савуляка Р.В., Ніткевича А.В.,

секретаря - Брикайло М.В.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - орган опіки та піклування Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради про виселення та вселення,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом (а.с.2-7), уточненим заявою від 07.11.2016 року в частині визначення кола відповідачів (а.с.48-50), в якому просив виселити свою колишню дружину, дітей, зятя та онуків з належних йому на праві власності приміщень житлового будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок, площею 3,3 кв.м.; І-1 сходова клітка, площею 13,6 кв.м., ІІІ гараж, площею 30,1 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки, площею 11,70 кв.м.; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка, площею 13,8 кв.м.; 1-12 комірка, площею 4,2 кв.м.; 1-13 ванна, площею 7,6 кв.м.; 1-14 коридор, площею 10,6 кв.м.; 1-15 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 1-16 житлова кімната, площею 17,0 кв.м.; 1-17 житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 1-18 житлова кімната, площею 12,7 кв.м.; 1-19 житлова кімната, площею 25,3 кв.м.; 1-20 комірка, площею 1,7 кв.м., - які внаслідок реального поділу будинку між ним та відповідачем ОСОБА_5 були виділені йому у власність рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.12.2015 року, усунути йому перешкоди у користуванні цими приміщеннями та вселити його у ці приміщення будинку, оскільки відповідачі в добровільному порядку їх не звільняють, а відповідач ОСОБА_5 не допускає його у ці приміщення, чим чинять йому, як власнику, перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 27.06.2017 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_4 у приміщення житлового будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок, площею 3,3 кв.м.; І-1 сходова клітка, площею 13,6 кв.м., ІІІ гараж, площею 30,1 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки, площею 11,70 кв.м.; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка, площею 13,8 кв.м.; 1-12 комірка, площею 4,2 кв.м.; 1-13 ванна, площею 7,6 кв.м.; 1-14 коридор, площею 10,6 кв.м.; 1-15 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 1-16 житлова кімната, площею 17,0 кв.м.; 1-17 житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 1-18 житлова кімната, площею 12,7 кв.м.; 1-19 житлова кімната, площею 25,3 кв.м.; 1-20 комірка, площею 1,7 кв.м.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_4 551 грн. 20 коп. судового збору.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_4, просить його скасувати в частині відмовлених позовних вимог з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити в цій частині нове рішення, яким виселити відповідачів з належних йому на праві власності приміщень будинку та зобов'язати відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на ці приміщення будинку, шляхом звільнення виділеної йому у власність частини будинку, надання йому всіх ключів від вхідних дверей у будинок на цокольному поверсі, від усіх приміщень на другому поверсі, горищі та від гаражних воріт.

Свої доводи апелянт обгрунтовує тим, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність правових підстав для задоволення його позовної вимоги про вселення в належні йому на праві власності приміщення будинку, безпідставно не задовольнив його вимогу про виселення відповідачів із цих приміщень, оскільки обидві вимоги грунтуються на одних і тих же фактичних обставинах справи. Вважає, що поновити його порушене право можливо лише шляхом виселення відповідачів з частини домоволодіння, яка є його власністю, та зобов'язання відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на це майно.

Звертає увагу на те, що внаслідок реального поділу будинку було припинено право спільної часткової власності на будинок та утворено два самостійних об'єкти цивільного обороту, відтак, колишні співвласники домоволодіння стали власниками окремих, чітко визначених приміщень з окремими входами. Вважає, що право відповідачів на користування приміщеннями будинку є похідним від права власності відповідача ОСОБА_5, членами сім'ї якої вони є, а тому припинення права власності відповідача ОСОБА_5 на спірні приміщення будинку внаслідок його реального поділу є підставою для припинення права користування цими приміщеннями членів її сім'ї.

Апелянт зазначає, що він не ставить перед судом питання про виселення відповідачів з усього будинку, а лише із приміщень цього будинку, які були виділені йому у власність.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторони позивача в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони відповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що з 14.11.1981 року позивач ОСОБА_4 перебував з відповідачем ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 04.04.2011 року було розірвано (а.с.9).

Від шлюбу мають двох дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7., ІНФОРМАЦІЯ_2.

Всі вони проживали і були зареєстровані з 25.07.2005 року в житловому будинку АДРЕСА_1, як члени сім'ї власника ОСОБА_5 (а.с.51).

В подальшому, у зв'язку з одруженням ОСОБА_7 та народженням у неї дітей, в будинку також були зареєстровані онуки позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5, а саме: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, - з 26.06.2007 року; ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_4, - з 03.08.2012 року та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_5, - з 08.05.2015 року (а.с.51).

Чоловік ОСОБА_7 - відповідач ОСОБА_8 у вказаному будинку не зареєстрований. Місце реєстрації його постійного місця проживання - АДРЕСА_2 (а.с.67-68).

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 03.04.2013 року, яке набрало законної сили (а.с.10-11), завершений будівництвом житловий будинок АДРЕСА_1 визнано об'єктом спільної сумісної власності позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 і за кожним з них визнано право власності на 1/2 ідеальну частку в будинку.

31.07.2013 року позивач ОСОБА_4 зареєстрував своє право власності на належну йому за рішенням суду 1/2 ідеальну частину будинку (а.с.17).

Отже, вказаний житловий будинок внаслідок його поділу перестав бути об'єктом спільної сумісної власності і став об'єктом спільної часткової власності позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 21.12.2015 року, яке набрало законної сили (а.с.13-16), проведено реальний поділ будинку між позивачем ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5, внаслідок якого у власність позивача ОСОБА_4 було виділено приміщення, які становлять 49/100 частин будинку, а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок, площею 3,3 кв.м.; І-1 сходова клітка, площею 13,6 кв.м., ІІІ гараж, площею 30,1 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки, площею 11,70 кв.м.; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка, площею 13,8 кв.м.; 1-12 комірка, площею 4,2 кв.м.; 1-13 ванна, площею 7,6 кв.м.; 1-14 коридор, площею 10,6 кв.м.; 1-15 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 1-16 житлова кімната, площею 17,0 кв.м.; 1-17 житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 1-18 житлова кімната, площею 12,7 кв.м.; 1-19 житлова кімната, площею 25,3 кв.м.; 1-20 комірка, площею 1,7 кв.м.; а у власність відповідача ОСОБА_5 було виділено приміщення, які становлять 51/100 частин будинку, а саме: на цокольному поверсі: І-2 майстерня, площею 15,5 кв.м.; І-3 котельня, площею 16,2 кв.м.; ІІ коридор, площею 6,5 кв.м.; ІV господарські приміщення, площею 25,6 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки, площею 5,8 кв.м.; 1-5 хол-вітальня, площею 43,1 кв.м.; 1-6 вбиральня, площею 1,7 кв.м.; 1-7 комірка, площею 3,6 кв.м.; 1-8 кухня, площею 17,0 кв.м.; 1-9 житлова кімната, площею 16,9 кв.м.; 1-10 житлова кімната, площею 13,2 кв.м.; балкон під літ. «б», загальною площею 4,8 кв.м.

Отже, внаслідок реального поділу будинку припинено право спільної часткової власності позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 на будинок, про що вказано в резолютивній частині рішення суду, та утворено два окремих об'єкта права власності кожного з них.

У березні 2016 року позивач ОСОБА_4 надіслав відповідачеві ОСОБА_5 повідомлення про необхідність звільнити належні йому на праві власності приміщення будинку та надати йому ключі від вхідних дверей у будинок на цокольному поверсі, від усіх приміщень на другому поверсі та горищі, від гаражних воріт (а.с.23-25), однак, така вимога позивача залишилась без належного реагування.

Той факт, що відповідач ОСОБА_5 не допускає позивача ОСОБА_4 в належні йому на праві власності приміщення і використовує увесь будинок з членами своєї сім'ї підтверджується актами від 30.03.2016 року та 05.04.2016 року, а також зверненням позивача 05.04.2016 року в Личаківський відділ поліції ГУ НПУ у Львівській області (а.с.26-29).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

У статті першій першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що до членів сім'ї наймача (власника будинку та/або квартири) належать його дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом ним і ведуть з ним спільне господарство.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічним за змістом є положення частини першої статті 405 ЦК України.

Отже, аналіз наведених вище норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Таким чином, власник житлового будинку (виділеної в натурі частини будинку) має право на підставі ст.391 ЦК України звернутись з вимогою про усунення йому перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом виселення осіб, які його займають без законної на те підстави та/або втратили право користування цим майном, в тому числі, у випадку зміни власника майна.

Враховуючи той факт, що внаслідок розірвання шлюбу позивача ОСОБА_4 з відповідачем ОСОБА_5, припинення ведення ними спільного господарства та припинення спільного проживання, позивач ОСОБА_4 перестав бути членом сім'ї відповідача ОСОБА_5, а тому після реального поділу будинку між ними, внаслідок якого припинено право власності відповідача ОСОБА_5 на спірні приміщення будинку, члени сім'ї відповідача ОСОБА_5 - відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 втратили право на користування спірними приміщеннями будинку, оскільки в силу наведених вище норм закону їхнє право користування жилим приміщенням будинку залежить (є похідним) від права власності на це приміщення відповідача ОСОБА_5

Таким чином, припинення внаслідок реального поділу будинку права власності відповідача ОСОБА_5 на спірні приміщення є підставою для припинення її права користування цими приміщеннями та членів її сім'ї і, відповідно, підставою для їх виселення із спірних приміщень, оскільки вони мають право на користування лише тими приміщеннями в будинку, які належать на праві власності відповідачеві ОСОБА_5, а відповідач ОСОБА_8 підлягає виселенню, оскільки взагалі такого права не мав.

Суд першої інстанції наведених вище норм матеріального права не врахував, у достатній мірі не визначився з характером спірних правовідносин, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про виселення відповідачів із належних йому на праві власності приміщень будинку, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду в оскаржуваній частині з ухваленням апеляційним судом нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.

У зв'язку із задоволенням позовної вимоги позивача про виселення відповідачів, підлягають стягненню понесені ним судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги по цій вимозі у розмірі 551 грн. 20 коп. та 606 грн. 32 коп., відповідно, в загальному розмірі 1157 грн. 52 коп., з відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в рівних частинах - по 289 грн. 38 коп. з кожного з них.

При цьому, доводи апелянта про ухвалення апеляційним судом рішення про зобов'язання відповідачів усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на спірні приміщення будинку, шляхом звільнення виділеної йому у власність частини будинку, надання йому всіх ключів від вхідних дверей у будинок на цокольному поверсі, від усіх приміщень на другому поверсі, горищі та від гаражних воріт, є безпідставними, оскільки в прохальній частині позовної заяви такої вимоги позивача не було і суд першої інстанції такої вимоги не вирішував.

Крім того, виселення осіб, які чинять перешкоди позивачеві, як власнику, у користуванні та розпорядженні належним йому майном, та його вселення є достатнім способом захисту порушеного права позивача для його відновлення.

Отже, в решті рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч. 1 п. 4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 27 червня 2017 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про виселення відповідачів скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким цю позовну вимогу задовольнити.

Виселити ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 з приміщень у житловому будинку АДРЕСА_1 (ідеальна частка 49/100), а саме: на цокольному поверсі: І тамбур-ганок, площею 3,3 кв.м.; І-1 сходова клітка, площею 13,6 кв.м., ІІІ гараж, площею 30,1 кв.м.; на першому поверсі: 1-4 частина сходової клітки, площею 11,70 кв.м.; на другому поверсі: 1-11 сходова клітка, площею 13,8 кв.м.; 1-12 комірка, площею 4,2 кв.м.; 1-13 ванна, площею 7,6 кв.м.; 1-14 коридор, площею 10,6 кв.м.; 1-15 вбиральня, площею 1,3 кв.м.; 1-16 житлова кімната, площею 17,0 кв.м.; 1-17 житлова кімната, площею 17,2 кв.м.; 1-18 житлова кімната, площею 12,7 кв.м.; 1-19 житлова кімната, площею 25,3 кв.м.; 1-20 комірка, площею 1,7 кв.м.

В решті рішення суду - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_8 у користь ОСОБА_4 судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 1157 гривень 52 копійок - по 289 гривень 38 копійок з кожного.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 17 травня 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Савуляк Р.В.

Ніткевич А.В.