Постанова

Іменем України

21 травня 2018 року

м. Київ

справа № 639/6204/16-ц

провадження № 61-563св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: КратаВ. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_6 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року у складі судді: Труханович В. В. та рішення апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року у складі суддів: Бурлака І. В., Карімової Л. В., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 (далі - ФОП ОСОБА_4.) звернулася до суду позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення суми за користування майном, що є предметом оренди, за час прострочення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до договору оренди № 761 від 30 липня 2014 року, укладеного між нею та ОСОБА_5, останній взяв у тимчасове користування будівельні ліси, вказнаі в акті прийому-передачі, зі строком на 30 календарних днів з моменту підписання договору, тобто до 28 серпня 2014 року. Розмір орендної плати визначили 3600,00 грн (120,00 грн на день), орендна плата вноситься готівкою орендодавцю в день підписання договору, орендар самостійно здійснює роботи з отримання майна зі складу орендодавця та зворотної дії доставки на склад орендодавця.

Вказувала, що орендар після закінчення строку дії договору не повернув орендоване майно. Акт прийому-передачі майна, про що робляться відповідні відмітки на другій сторінці, не підписано. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 травня 2015 року з ОСОБА_5 стягнуто на її користь розмір неустойки за 124 дні станом на 31 грудня 2014 року в розмірі 44 640,00 грн.

Вважала, що стягнення неустойки за весь час затримки повернення майна, з урахуванням стягнутої суми за 124 дні, з 01 січня 2015 року до 31 березня 2016 року строк затримки повернення майна склав 517 днів, отже пеня становить 164 160,00 грн. З огляду на те, що вимоги щодо пені вона заявляє в межах одного року з 31 травня 2015 року до 31 травня 2016 року, тобто за 366 днів, тому пеню слід стягнути в розмірі 131 760,00 грн.

Також згідно договору оренди № 570 від 17 жовтня 2012 року, укладеного між нею та ОСОБА_6, останній взяв у тимчасове користування будівельні ліси, вказані в акті прийому-передачі, строком на 12 календарних днів з моменту підписання договору до 28 жовтня 2012 року. Розмір орендної плати склав 3 240,00 грн (270,00 грн на день), орендна плата вноситься готівкою орендодавцю в день підписання договору, орендар самостійно здійснює роботи з отримання майна зі складу орендодавця та доставляє на склад орендодавця.

Вказала, що орендар після закінчення строку дії договору не повернув орендоване майно. Акт прийому-передачі майна, про що робляться відповідні відмітки на другій сторінці, не підписано.

Строк затримки повернення майна складає 1250 днів станом на 31 березня 2016 року, отже пеня має становити 405 000,00 грн. З огляду на те, що вимоги щодо пені вона заявляє в межах одного року з 31 травня 2015 року до 31 травня 2016 року, тобто за 366 днів, тому пеня становить 118 524,00 грн.

Просила стягнути: з ОСОБА_5 на її користь 131 760,00 грн пені за користування майном, що є предметом договору оренди, за час прострочення; з ОСОБА_6 на її користь 118 524,00 грн пені за користування майном, що є предметом договору оренди, за час прострочення.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року позов ФОП ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 борг за користування майном, що є предметом договору оренди, за час прострочення у сумі 131 760,00 грн; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ФОП ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 317,60 грн; стягнуто з ОСОБА_6 на користь ФОП ОСОБА_4 борг за користування майном, що є предметом оренди, за час прострочення у сумі 118 524,00 грн; стягнуто з ОСОБА_6 на користь ФОП ОСОБА_4 судовий збір в розмірі 1 185,24 грн.

Рішення мотивоване тим, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 19 серпня 2017 року заяву ОСОБА_6 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року в оскарженій частині змінено. Зменшено розмір стягнутої з ОСОБА_6 на користь ФОП ОСОБА_4 пені з 118 524,00 грн до 6 480,00 грн та судового збору з 1 185,24 грн до 551,20 грн. В іншій частині рішення суду не переглядалося.

Рішення мотивоване тим, що оскільки орендоване майно не повернене, то позивач має право на стягнення неустойки, розмір якої підлягає зменшенню на підставі статті частини третьої статті 551 ЦК України.

У грудні ОСОБА_6 звернувся із касаційною скаргою на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року, в якій просить: (1) оскаржені рішення в частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суми за користування майном, що є предметом оренди, за час прострочення, скасувати; (2) відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суми за користування майном, що є предметом оренди, за час прострочення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не звернули уваги на те, що строк оренди будівельних лісів складав з 17 жовтня 2012 року до 28 жовтня 2012 року, а позивач звернулася до суду з позовом 11 серпня 2016 року, тобто після спливу позовної давності. Усе орендоване майно повернуто у повному обсязі, у належному стані та в зазначений у договорі строк, а саме 28 жовтня 2012 року. Крім того, рішенням апеляційного суду Харківської області від 04 червня 2015 року по справі № 639/4040/14-ц за позовом ФОП ОСОБА_4 до нього про стягнення боргу по орендній платі вже стягнуто з нього на користь ФОП ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 6 480,00 грн та судовий збір у сумі 64,80 грн, також позивачу видано виконавчий лист, який направлений на виконання до Дзержинського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області.

Також особа, яка подала касаційну скаргу, зазначає, що позивачем зроблено додаткові записи та редагування у договорі після закінчення строку дії, які зроблені вже на стадії судового розгляду, оскільки в матеріалах справи міститься два договори із різними записами. На момент розгляду справи позивач припинила підприємницьку діяльність. Ні позивачем, ні її представником не надано доказів на підтвердження того, що після спливу строку оренди вони намагались повернути ліси.

В іншій частині судові рішення першої та апеляційної інстанції не оскаржуються, а тому не переглядаються.

Ухвалою Верховного Суду від 28 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у справі.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що 17 жовтня 2012 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір оренди № 570, згідно якого ОСОБА_6 взяв у тимчасове користування будівельні ліси, перелічені в акті прийому-передачі, зі строком на 12 календарних днів з моменту підписання договору до 28 жовтня 2012 року.

Згідно пункту 5.1. договору орендна плата склала 3 240,00 грн (270,00 грн на день).

У пункті 8.1. договору передбачено, що орендар після закінчення терміну дії договору повинен повернути майно, що повинно підтверджуватися актом приймання-передачі майна. Матеріали справи не містять акту приймання-передачі майна з підписами сторін про повернення майна.

У пункті 9.2. договору оренди передбачено, що у разі перевищення орендарем строків повернення майна, орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі 10% від вартості оренди майна, що вказана в пункті 5.1. цього договору за кожний прострочений день.

Встановивши, що ОСОБА_6 не повернув орендоване майно, суди зробили правильний висновок про стягнення пені на підставі пункту 9.2. договору оренди.

Тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Тому колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про зменшення розміру неустойки з 118 524,00 грн до 6 480,00 грн, на підставі частини третьої статті 551 ЦК України, оскільки це відповідає засадам справедливості та розумності.

Колегія суддів відхиляє аргумент ОСОБА_6 про пропуск позивачем позовної давності.

Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Апеляційним судом встановлено, що позовна давність перервалася 12 травня 2014 року, на підставі частини другої статті 264 ЦК України, у зв'язку із пред'явленням позову ФОП ОСОБА_4 до ОСОБА_6 про стягнення боргу по орендній платі за період з 17 жовтня 2012 року по 28 жовтня 2012 року (справа № 639/4040/14-ц). З позовом у справі № 639/6204/16-цФОП ОСОБА_4 звернулася до суду 11 серпня 2016 року, тобто в межах трирічного строку. Неустойка була нарахована з 31 травня 2015 року до 31 травня 2016 року.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення в оскарженій частині без змін.

Оскільки судові рішення в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 05 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 05 грудня 2017 року в оскарженій частині позовних вимог про стягнення з ОСОБА_6 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 суми за користування майном, що є предметом оренди, за час прострочення, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О. Антоненко

В. І. Журавель