Номер провадження 2/754/2495/18
РІШЕННЯ

Іменем України

15 травня 2018 року Деснянський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді - Журавської О.В.

за участю секретаря - Касян А.Р.

за участю: позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Житлово-будівельний кооператив «Дарницький-14» про поділ майна подружжя та визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_4, Житлово-будівельний кооператив «Дарницький-14» про поділ майна подружжя та визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя.

Свої позовні вимоги мотивує тим, що 19.09.1986 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб. Відповідач по справі є членом ЖБК «Дарницький-14» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1987 р. Від шлюбу з відповідачем у них є двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідно до ордеру на жиле приміщення від 30.12.1987 р. вона та її колишній чоловік, який є відповідачем по справі, як подружжя отримали в ЖБК «Дарницький-14» однокімнатну квартиру №АДРЕСА_1. Суму пайового внеску за рахунок спільних коштів за квартиру сплачено ними в період шлюбу у повному обсязі. У спірній однокімнатній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_4. Фактично в квартирі проживає позивачка та діти. Шлюб між нею та відповідачем було розірвано 08.12.1992 року. На підставі вищенаведеного позивачка просить визнати квартиру № АДРЕСА_2 (загальна площа 29,4 кв.м., житлова площа 15,4 кв.м.) спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4. Визнати за кожним із колишнього подружжя право власності на ідеальні частки в спільному майні, що дорівнюють по Ѕ частині в квартирі. Судові витрати по сплаті судового збору розділити порівну.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.11.2017 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила позов задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково виходячи з наступного. В частині визнання спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності подружжя він не заперечує, оскільки квартира була набута в період шлюбу. Разом з тим вважає, що вирішення спору в спосіб поділу квартири та визнання права власності між ними по Ѕ частині є недоцільним та не вирішить спір в цілому. В квартирі зареєстровані позивачка, він та їхні діти. Їхній син ОСОБА_4 постійно з дня народження і до цього часу проживає в спірній квартирі і іншого місця проживання у нього немає, отже він, як член сім`ї набув право користування квартирою на рівні останніх членів сім`ї - співвласників. У матері з дітьми дуже складні відносини, особливо з меншим ОСОБА_4. На підставі наведеного вважає, що поділивши квартиру за таких обставин, в подальшому може виникнути реальна загроза позбавлення сина права користування квартирою. В листопаді 2017 року сину тільки виповнилося 18 років, він є студентом, власного заробітку не має і взагалі може залишитись без даху над головою. Також відповідач зазначив, що з 2016 року позивач не проживає в квартирі, участі у витратах по обслуговування квартири не несе, забезпечена іншою жилою площею. Щодо можливого вирішення спору зазначив, що не проти діалогу з позивачкою, вважає, що вони можуть скористатись можливістю вирішення спору шляхом присудження компенсації, тому є необхідність визначитись з реальною дійсною вартістю, оскільки, на його думку, вартість квартири у позові завищена. На підставі наведеного просить відмовити в задоволенні позову.

Третя особа - ОСОБА_4 в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, просив відмовити в задоволенні позову.

Третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Дарницький-14» подав до суду заяву з проханням проводити розгляд справи без участі представника, позовні вимоги не підтримують і заперечень не мають.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У відповідності до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, який діяв на час виникнення правовідносин між сторонами, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Згідно зі ст. 60 СК України (введеного в дію з 1 січня 2004 року і діючого на час вирішення справи судом), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ст. 28 КпШС України, ч. 2 ст. 60 СК України встановлено презумпцію спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу.

Аналізуючи зазначену норму, суд вважає, що реєстрація права на майно, придбане під час шлюбу, лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 71 СК України передбачено спосіб та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір вирішується судом.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач зареєстрували шлюб 19 вересня 1986 року у Палаці реєстрації шлюбів та новонароджених, актовий запис №4913440.

Шлюб між ними було розірвано 08.12.1992 року, що підтверджується Свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданим Ватутінським відділом РАГС м. Києва.

У період шлюбу народилось двоє дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Відповідно до Ордера на жиле приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу Серії Ж №066001, Члену ЖБК ОСОБА_2 видано ордер на жиле приміщення, а саме квартиру № АДРЕСА_2 на сім`ю із двох чоловік. Ордер видано на підставі рішення загальних зборів ЖБК №14 (а.с. 6).

Згідно Довідки № 23 від 03.03.2017 р., виданої ЖБК «Дарницький-14», сума пайового внеску за квартиру сплачена 14.11.1983 року у повному обсязі. Громадянин ОСОБА_2 є членом ЖБК «Дарницький-14» на підставі рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 14.12.1987 року № 1200 (а.с. 43).

Вбачається, що спірне майно придбано саме за час перебування сторін у шлюбі.

Відповідно до Витягу з Державного реєстру речовий прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 97488572 від 15.09.2017 року, однокімнатна квартира №АДРЕСА_2 (загальна площа 30 кв.м., житлова площа 15,4 кв.м.) належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Суд вважає обґрунтованими посилання позивача на те, що однокімнатна квартира № АДРЕСА_2 є спільним майном подружжя, оскільки вбачається, що вказане майно придбано в період шлюбу, при цьому належних, допустимих та достатніх доказів, у порядку ст. 81 ЦПК України, щодо його придбання відповідачем за особисті кошти суду не надано, крім того, допитаний в судовому засіданні відповідач не заперечував того факту, що квартира була отримана під час перебування у шлюбі з позивачкою.

Суд вважає необґрунтованими посилання сторони позивача, як на підставу недоцільності поділу квартири - «позивач в спірній квартирі фактично не проживає з 2016 року. Молодший син ОСОБА_4 як член сім`ї набув право користування спірною квартирою і при поділі квартири в подальшому може бути позбавлений права користування квартирою», оскільки при розгляді справи за позовом ОСОБА_1 про поділ майна подружжя вирішується лише питання щодо права кожного з подружжя на майно, придбане під час шлюбу і жодним чином не вирішуються будь-які питання щодо позбавлення права користування квартирою дітей подружжя.

Що стосується посилання відповідача на можливість вирішення спору шляхом присудження компенсації, то слід зазначити наступне.

Згідно ст. 63 цього кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч. 1 ст. 70 кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що квартира № АДРЕСА_2 є спільним сумісним майном подружжя, частки в якому у сторін по справі є рівними, а саме по Ѕ частині.

Згідно з ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 с. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Враховуючи вказане, та те, що жодною із сторін на депозитний рахунок відповідної грошової суми не внесено, не надано належних та допустимих доказів того що сторони дійшли домовленості про вартість спірного майна та згоди на компенсацію вартості частки спірного майна, суд приходить до висновку про визнання за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ідеальних часток подружжя щодо квартири № АДРЕСА_2, а саме по Ѕ частині, без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Керуючись ст.ст. 12, 19, 48, 81, 89, 92, 229, 258-259, 263-265ЦПК України, ст. ст. 60, 63, 68-69, ч.1 ст.70,71, ст. 110 -112 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:ОСОБА_4, Житлово-будівельний кооператив «Дарницький-14» про поділ майна подружжя та визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя - задовольнити.

Визнати однокімнатну квартиру №АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя.

Визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, право власності на 1/2 частину квартири №АДРЕСА_3 (загальною площею 29,4 кв.м., жилою площею 15,4 кв. м.).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 16.05.2018 року.

Суддя