Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 630/795/16-ц

провадження № 61-17868св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, виконавчий комітет Люботинської міської ради,

треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко Світлана Леонідівна, ОСОБА_7, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Люботинської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, виконавчого комітету Люботинської міської ради (далі - ВК ЛМР), треті особи: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С. Л., ОСОБА_7, орган опіки та піклування в особі ВК ЛМР, про визнання недійсним свідоцтва про право власності та договору дарування, визнання права власності у порядку спадкування за законом.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що її батькові, ОСОБА_8, належав на праві власності житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Цей будинок набутий у період перебування ОСОБА_9 у шлюбі із ОСОБА_10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 19 січня 1957 року. Тому вказаний будинок фактично знаходився у спільній сумісній власності подружжя.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10, яка є її матір'ю, відкрилася спадщина, до складу якої входять особисті речі, грошові кошти з ощадної книжки та частина спірного житлового будинку. Спадкове майно вона прийняла у цілому, оскільки фактично вступила в управління і володіння таким майном. Отже, частина спірного житлового будинку належала їй від моменту відкриття спадщини, не зважаючи на відсутність у неї свідоцтва про право власності на спадщину.

Після смерті батька вона прийняла спадщину шляхом подання 13 травня 2009 року відповідної заяви до нотаріальної контори. Але лише у травні 2016 року вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_8, проте у видачі такого свідоцтва їй відмовлено.

Пізніше вона дізналася, що 19 листопада 2008 року ОСОБА_8 уклав із ОСОБА_5 договір дарування, згідно з умовами якого остання безоплатно отримала спірний житловий будинку. У цьому договорі дарування зазначено, що право власності ОСОБА_8 на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим ВК ЛМР 20 серпня 2008 року. Однак, при видачі зазначеного свідоцтва ВК ЛМР порушені вимоги Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5. Крім цього, при видачі свідоцтва не враховано те, що спірний житловий будинок перебував у спільній власності подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_10, що порушує її права як спадкоємця.

Після смерті матері вона прийняла у своє володіння частину спірного житлового будинку як спадкове майно, тому її батько не мав права розпоряджатися у момент укладення договору усім будинком. До того ж, укладений договір дарування не відповідає законодавчій вимозі про його спрямованість на настання реальних правових наслідків, оскільки її не повідомили про перехід права власності. Іншою суттєвою підставою для визнання договору дарування від 19 листопада 2008 року недійсним є те, що після укладення такого договору вона позбавлена права на обов'язкову частку у спадщині, яку б вона могла отримати відповідно до статті 1241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), оскільки на той момент вона була непрацездатною дитиною свого батька.

Із урахуванням наведеного, позивач просила суд визнати недійним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 20 серпня 2008 року, видане ВК ЛМР на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_8; визнати недійсним договір дарування від 19 листопада 2008 року, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гонтаренко С. Л., зареєстрований у реєстрі за № 4675; визнати за нею право власності на 7/24 частину житлового будинку з господарським будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті батьків: ОСОБА_10, ОСОБА_8; визнати за нею право власності на 1/4 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_8

Рішенням Люботинського міського суду Харківської області від 24 березня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірний житловий будинок не входив до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_10, оскільки вказаний будинок належав ОСОБА_8 на праві особистої власності. Позивачем не надано належних доказів про те, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане ВК ЛМР 20 серпня 2008 року на ім'я ОСОБА_8, є незаконним чи порушує її права. Договір дарування від 19 листопада 2008 року укладений із дотриманням вимог ЦК України, зокрема спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_11, яка діяла в інтересах ОСОБА_4, відхилено. Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 березня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, належним чином дослідивши докази та встановивши обставини, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Доводи апеляційної скарги не спростовує висновків суду першої інстанції.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що за період зареєстрованого шлюбу ОСОБА_12 та ОСОБА_10 спірний житловий будинок неодноразово перебудовувався, внаслідок чого збільшувалася його площа, що підтверджується наданими доказами та встановлено судами, а тому до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення статті 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадського стану Української РСР 1926 року та статті 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено та із матеріалів справи вбачається, що спірними у цій справі є земельна ділянка площею 0,1500 га із цільовим призначенням ? для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташований на ній житловий будинок загальною площею 79,70 кв. м, у тому числі житловою площею 46,70 кв. м, із надвірним будівлями.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим Люботинським бюро технічної інвентаризації станом на 09 червня 2008 року, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, збудований у 1951 році.

Згідно зі свідоцтвом про одруження НОМЕР_2, виданим 19 січня 1957 року Манченківською селищною радою депутатів трудящих Харківського району, ОСОБА_12 та ОСОБА_10 перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_3, виданим 19 грудня 2003 року відділом реєстрацією актів цивільного стану Люботинського міського управління юстиції Харківської області.

Питання набуття права власності у 1950-х роках регулювалися Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі ? Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі ? Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Відмовляючи позивачу у визнанні права власності на спірний будинок у порядку спадкування, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що зазначений будинок належав на праві особистої власності ОСОБА_8 як забудовнику цього будинку, а тому він не входить до складу спадщини, яка відкрилася після смерті ОСОБА_10

Також, судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько позивача ? ОСОБА_8

Позивач після смерті батька у шестимісячний строк звернулася до Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області із заявою про прийняття спадщини за законом. У травні 2016 року позивач звернулася до цієї ж нотаріальної контори із заявою про видачу на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька ОСОБА_8, проте постановою державного нотаріуса від 31 травня 2016 року їй відмовлено у видачі на її ім'я свідоцтва про спадщину через неподання документів про право власності на спадкове майно, оскільки за життя, а саме 19 листопада 2008 року ОСОБА_8 уклав договір дарування із ОСОБА_5, відповідно до якого передав безоплатно у власність останньої житловий будинок із надвірними будівлями та земельні ділянки, розміром 0,0101 га та 0, 1500 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Згідно із договором дарування від 19 листопада 2008 року, спірний житловий будинок належав на праві власності ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 20 серпня 2008 року ВК ЛМР, а спірна земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер № НОМЕР_1, належала ОСОБА_8 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 лютого 2006 року НОМЕР_4.

До моменту видачі 20 серпня 2008 року ВК ЛМР свідоцтва про право власності спірний житловий будинок належав ОСОБА_8 на праві особистої приватної власності на підставі таких документів: свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, виданого 17 лютого 1990 року ВК ЛМР народних депутатів, та свідоцтва про право особистої приватної власності на будівлю, виданого 28 березня 1963 року ВК Манченківської селищної ради депутатів трудящих Харківського району.

Верховний Суд погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20 серпня 2008 року та визнання недійсним договору дарування від 19 листопада 2008 року, оскільки вони є правильними та обґрунтованими, відповідають вимогам закону та встановленим судами обставинами і не потребують додаткового правового аналізу.

Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що до спірних правовідносин необхідно застосовувати статтю 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадського стану Української РСР 1926 року, якою передбачено, що майно, набуте подружжям працею у період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить дружині та чоловіку на засадах спільної власності, є безпідставними, оскільки судами встановлено, що спірний будинок набутий ОСОБА_8 в 1951 році у період, коли він не перебував у зареєстрованому шлюбі.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що спірний будинок є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_8 та ОСОБА_10, оскільки за період зареєстрованого шлюбу він неодноразово перебудовувався, внаслідок чого збільшувалася його площа, не беруться до уваги з огляду на таке.

Відповідно до статті 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя.

Оскільки поняття «істотно збільшилося у своїй цінності» є оціночним, конкретне рішення щодо задоволення або відхилення позову приймається судом з урахуванням усіх обставин справи.

Тобто, у цьому випадку підставою визнання майна спільною сумісною власністю є судове рішення.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з положеннями статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто, предмет позову визначає виключно позивач, тоді як суд не може виходити за межі вимог сторін.

Оскільки позивач не просив суд визнати спірний будинок спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_12 та ОСОБА_10, то підстави застосовувати до спірних правовідносин статтю 25 Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року відсутні.

Висновки судів попередніх інстанцій по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновки судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушені норми матеріального чи процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів попередніх інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Люботинського міського суду Харківської області від 24 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 05 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик