Справа № 298/948/16-ц
П О С Т А Н О В А

Іменем України

05 березня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів СОБОСЛОЯ Г.Г., БИСАГИ Т.Ю.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу # 298/948/16-ц за позовом ОСОБА_2 до Костринської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Великоберезнянського районного суду від 17 жовтня 2016 року, головуючий суддя Цибик І.Й., -

встановив:

25.08.2016 ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Костринської сільської ради Великоберезнянського району про визнання права власності на нежитлову будівлю за набувальною давністю. У подальшому позивач змінив підставу і предмет позову і просив визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (склад), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Великоберезнянського району Закарпатської області, загальною площею 29,5 кв. м як на об'єкт самочинного будівництва. Змінений позов мотивувався таким.

01.08.2016 позивач виготовив Технічний паспорт на нежитлову будівлю (склад) в АДРЕСА_1 на земельній ділянці площею 0,1021 га, призначеній для ведення особистого селянського господарства, рік зведення будівлі у технічному паспорті не зазначений. Позивач є власником земельної ділянки, а в технічному паспорті на будівлю вказаний власником будівлі. Позивач з початку 70-х років минулого століття проживає в с. Кострино і збудував указану господарську будівлю приблизно в той же час, увесь час відкрито користується нею, але не зареєстрував її. Зараз виникла необхідність оформити права на будівлю.

Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил; право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, або на вимогу власника (користувача) земельної ділянки, якщо це не порушує права інших осіб.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2 просив задовольнити вимогу про визнання за ним права власності на нежитлову будівлю (склад) як на об'єкт самочинного будівництва.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 17.10.2016 змінений позов задоволено, визнано за ОСОБА_2 право власності на об'єкт самочинного будівництва - нежитлову будівлю (склад), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 Великоберезнянського району Закарпатської області, загальною площею 29,5 кв. м.

ОСОБА_3 у порядку ст. 292 ч. 1 ЦПК України (в редакції, що була чинною на час розгляду справи судом першої інстанції та подання апеляційної скарги) як особа, яка не брала участі у справі, в якій суд вирішив питання про її права та обов'язки, рішення суду оскаржив. Посилається, зокрема, на те, що спірна будівля була самочинно побудована гр-ном ОСОБА_4 у 1982-1983 рр., у 2003 році була продана гр-ну ОСОБА_5, який її, у свою чергу, продав у 2006 році апелянту, останній будівлею з того часу користується. Таким чином, рішення суду безпосередньо стосується інтересів апелянта і за цим позовом повинні відповідати належні відповідачі, якими є ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_3 Крім того, суд дійшов своїх висновків про будівництво господарської будівлі саме ОСОБА_2 без будь-яких доказів щодо цього, насправді ОСОБА_2 хоче привласнити чуже майно. Право власності на самочинне будівництво може бути визнане лише якщо це не порушить права інших осіб, натомість такі права указаних вище осіб рішенням суду порушені. Апелянт просить рішення суду скасувати, у позові - відмовити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення: апелянта ОСОБА_3 та його представника адвоката ОСОБА_6, які скаргу підтримали, позивача ОСОБА_2, який апеляцію не визнав, допитавши свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_7, розглянувши справу за правилами ст. 372 ч. 2 ЦПК України за відсутності представника Костринської сільської ради, обговоривши доводи учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з його обґрунтованості, доведеності, наявності належних підстав для вирішення питання по суті та визнання за позивачем права власності на нерухоме майно. Однак, погодитись із рішенням суду не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням вимог закону. З наявних на час апеляційного розгляду матеріалів справи вбачаються такі факти і обставини.

ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,1021 га із кадастровим номером НОМЕР_1, розташованої в АДРЕСА_1 Великоберезнянського району Закарпатської області, призначеної для ведення особистого селянського господарства, підставою для набуття права власності та його державної реєстрації є технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі та рішення Костринської сільської ради від 10.05.2016 № 65 про її затвердження, право власності зареєстроване 10.06.2016 (а.с. 5). У справі є схема вказаної земельної ділянки та фрагменти технічного паспорта на нежитлову будівлю (склад) площею 29,5 кв. м, розташовану в межах цієї ділянки, виготовленого 01.08.2016 (а.с. 6-8). На схемі земельної ділянки відображена охоронна зона лінії електропередачі, будівля гаража (складу) знаходиться частково в межах цієї охоронної зони.

Інших документів, які б вказували на факти і обставини, що мають значення в справі (час зведення будівлі, її технічні параметри, обставини будівництва, докази придбання матеріалів, оплати робіт тощо) у справі на час вирішення її судом першої інстанції немає.

Під час апеляційного розгляду справи суду стороною апелянта були надані: розписка від 08.11.2003, яку ОСОБА_4 видав ОСОБА_5 на суму 4200,00 грн, що їх той сплатив за господарську споруду (гараж) площею 29,5 кв. м в урочищі АДРЕСА_1, і зазначив у розписці, що зобов'язується після виготовлення правовстановлюючих документів на це майно з'явитися до держнотаріуса для посвідчення відповідного договору; розписка від 01.06.2006, яку ОСОБА_5 видав ОСОБА_3. на суму 5000,00 грн, що той їх сплатив за нежитлову господарську споруду (гараж) площею 29,5 кв. м в урочищі АДРЕСА_1, і зазначив у розписці, що зобов'язується після виготовлення правовстановлюючих документів на це майно з'явитися до держнотаріуса для посвідчення відповідного договору. Апеляційним судом оглянуті оригінали цих розписок, представлені ОСОБА_5 і ОСОБА_3

Допитаний у якості свідка ОСОБА_5 показав, що дійсно придбав у ОСОБА_4 зазначену вище будівлю, сплатив за неї 4200,00 грн, у подальшому продав ОСОБА_3 за 5000,00 грн. Нежитлова господарська будівля буда збудована ОСОБА_4, позивачу ОСОБА_2 не належала і не належить.

Свідок ОСОБА_7 показав, що працював у Костринській сільраді, знає, що будівництво на місці, де зараз знаходиться спірна будівля, ніколи не дозволялося, оскільки там проходить лінія електропередачі.

Апелянт ОСОБА_3 пояснив, що придбав у ОСОБА_5 вказану будівлю, використовує її і зараз як гараж, ОСОБА_2 будівля не належала.

Позивач ОСОБА_2 визнав, що спірну будівлю не будував, це зробив у минулому ще столітті його тесть ОСОБА_4, а також теща.

ОСОБА_2 і ОСОБА_8 визнано, що наразі правовстановлюючих документів на спірну будівлю немає. ОСОБА_2 не заперечує також, що право на земельну ділянку оформив значно пізніше від зведення будівлі, коли та вже там знаходилася. Ці учасники процесу визнали й те, що фактично будівлею користується ОСОБА_3, між ними є спір із приводу користування будівлею. Цей факт підтверджується матеріалами справи, з яких убачається, що Великоберезнянським районним судом розглядається справа № 298/587/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном (а.с. 32).

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 182, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом наведених норм закону, ст.ст. 181, 182, ст. 331 ч. 2, ст. 376 ч. 7 ЦК України, інших норм законодавства, що регулюють виникнення права власності на нерухомість, будівля, про яку йдеться в справі, є нерухомим майном, підлягає уведенню в експлуатацію, можливість державної реєстрації майна та виникнення права власності на нерухоме майно пов'язується, зокрема, з дотриманням будівельних норм і правил і, відповідно, з прийняттям нерухомого майна до експлуатації. У контексті пред'явленої вимоги у справі немає належних і допустимих доказів щодо предмету доказування, в т.ч., щодо відповідності нерухомого майна державним будівельним, санітарним, протипожежним нормам і правилам, щодо можливості прийняття майна до експлуатації в якості магазину.

Таким чином, щодо права володіння і користування нерухомим майном, про визнання права на яке поставив у цій справі питання ОСОБА_2, має місце спір і такий виник фактично між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 безвідносно до того, якими наразі підставами набуття відповідних прав оперують ці особи, є такі підстави чи ні, якими є обставини створення спірного майна, його правовий статус тощо. До участі в справі про визнання права власності на самочинно зведене нерухоме майно залучаються також відповідні органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, до компетенції яких входить вирішення питань щодо прийняття нерухомого майна в експлуатацію, здійснення архітектурно-будівельного контролю.

Сторонами в цивільному процесі є позивач - особа, яка вважає, що її цивільне право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом, у результаті задоволення якого повинна вчинити відповідні дії (утриматися від таких). Спір щодо права на вищевказану будівлю виникає передусім і саме між особами, які заявляють на неї права, володіють, користуються нею тощо. З урахуванням наведеного, такий спір виник щонайменше між ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а з урахуванням характеру майна та предмету спору, стосується також відповідних органів місцевого самоврядування та виконавчої влади.

Суд першої інстанції не з'ясував обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, передусім, не з'ясував питання про коло осіб, прав та обов'язків яких стосується справа, не обговорив питання про участь у справі фактичного володільця майна та інших осіб (органів). Суд, задовольняючи позов, не з'ясував також інші фактичні обставини, пов'язані з доводами позивача щодо необхідності та підстав визнання за ним права власності на нерухоме майно, зокрема, чи є дані про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

З огляду на викладене, апелянт ОСОБА_3, який фактично володіє майном і заперечує наявність у позивача ОСОБА_2 відповідних прав та обґрунтованість його позову, є належним відповідачем за позовом у даному спорі. За приписами ЦПК України в редакції, яка діяла на час вирішення справи судом першої інстанції, саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, саме відповідачу належить право визнавати, заперечувати позов, укладати мирову угоду (ст. 10 ч. 3, ст. 31 ч.ч. 2, 3, ст. 60 ч. 1, ст.ст. 128, 174, 175); предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 60 ч. 3, ст. 179 ч. 1). Аналогічні правила встановлює ЦПК України і в редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом (ст. 12 ч. 3, ст. 49 ч. 1 п. 3, ч. 7, ст. 77 ч. 2, ст. 81 ч. 1, ст.ст. 191, 206, 207 та ін.). Отже, докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються в порядку цивільного судочинства, за сукупністю яких вирішується питання про право на нерухоме майно, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку відповідні факти мають правове значення лише якщо встановлені у справі, у якій є належний відповідач. За умов, коли позов не був пред'явлений до належного відповідача (відповідачів), позов не міг бути задоволений безвідносно до того, якими фактичними обставинами та правовими нормами він обґрунтовувався.

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції не мав достатніх підстав для задоволення позову. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору щодо сторін по суті, що, власне, й потягло наслідки, які випливають із положень ст. 292 ч. 1 ЦПК України у відповідній редакції. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 212-215 ЦПК України в редакції на час вирішення справи, вищенаведені обставини виключали можливість задоволення позову через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв'язання спору не йдеться. Тож відповідні доводи апеляції заслуговують на увагу.

Відтак, враховуючи, що вирішення справи без участі в ній належного та необхідного для вирішення спору відповідача є обов'язковою підставою для скасування рішення суду, що відповідає й положенням чинної на час апеляційного розгляду справи редакції ЦПК України, згідно із якою прийняття судом рішення щодо прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі в справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення (ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4), апеляцію слід задовольнити, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведеної вище процесуальної підстави.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити, рішення Великоберезнянського районного суду від 17 жовтня 2016 року скасувати, у позові ОСОБА_2 до Костринської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 11 березня 2018 року.

Судді