Номер провадження: 22-ц/785/3916/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Калараша А.А.,

при секретарі: Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2017 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розрівання шлюбу та поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду до ОСОБА_2 з позовом про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, мотивуючи це тим, що сім`я розпалася, шлюб існує формально, на примирення він не згодний і подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам. Під час шлюбу сторонами придбано у власність трьохкімнтану квартиру № АДРЕСА_1, яка зареєстрована за позивачем. Однак відповідач забрала всі правовстановлюючи документи на квартиру. Оскільки квартира є спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить припинити право спільної сумісної власності на спірну квартиру та визнати за кожною із сторін право на 1/2 частину цієї квартири.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 18 жовтня 1997 року у Першому Суворовському відділі ДРАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 952. Припинено право спільної сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру за адресою: АДРЕСА_2. У порядку поділу спільного майна за кожним із подружжя визнано право власності по 1/2 частці квартири за адресою: АДРЕСА_3. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить дане рішення суду скасувати частково та ухвалити нове рішення, в частині поділу спільного майна подружжя та визнати за ОСОБА_2 право вланості на 3/4 частини спірної квартири, а за ОСОБА_3 право власності на 1/4 частину квартири, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Отже, рішення суду першої інстанції фактично оскаржено лише в частині поділу квартири та розміру часток у праві власності сторін, визначених районним судом, в іншій частині рішення суду не оскаржено і в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволення, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_2 в судове засідання не зявилася, про причини не явки суду не повідомила.

Представник ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_4 в судове засідання не зявився, повідомлявся, 14.05.2018 року подав до апеляційного суду заяву про відкладення розгляду справи, посилаючись на необхідність знаходження у м. Києві у звязку з операцією його батькові і бажанням надати особисті пояснення в судовому засіданні.

Присутній в засіданні судової колегії позивач ОСОБА_3 категорично заперечував проти відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що представник відповідача не надав жодного документального підтвердження свого знаходження в м. Києві у звязку з медичною операцією його батькові, а сама відповідач взагалі не повідомила апеляційний суд про причини своєї не явки в судове засідання, хоча він особисто її бачив в приміщенні апеляційного суду перед судовим засіданням. Позивач також пояснив, що аналогічно відповідач зі своїм представником поводили себе під час розгляду справи в районному суді, куди також зявлялися далеко не на кожне засідання, постійно затягуючи судовий розгляд. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, приймаючи до уваги думку присутнього в судовому засіданні позивача, відсутність клопотання відповідача, непідтвердження належними доказами обставин, на які посилався представник відповідача у заяві про відкладення розгляду справи, судова колегія не вбачає підстав для відкладення розгляду справи.

Визнаючи за ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у порядку поділу спільного майна подружжя право власності по 1/2 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 за кожним, суд першої інстанції виходив з того, що квартира за адресою: АДРЕСА_2, була придбана сторонами під час шлюбу за спільні кошти, тому в силу ст.60 СК України вона належить сторонам на праві спільної сумісної власності та у результаті поділу цього спільного майна частки сторін мають бути визнані рівними, оскільки будь-які домовленості щодо зазначеного майна між сторонами відсутні, а шлюбний договір сторони не укладали.

Такий висновок суду першої інстанції є вірним та грунтується на законодавстві.

Судом встановлено, матеріалами справи підтверджується, що:

- шлюб між сторонами було зареєстровано 18.10.1997 року Першим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 952;

- на підставі договору купівлі-продажу від 11.06.2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_5 та зареєстрований у реєстрі за №3876, позивач є власником трикімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 68,3 кв.м, житловою площею 39,5 кв.м.

Сторонами не заперечувалося, що квартира придбана у період спільного проживання сторін в зареєстрованому шлюбі.

Суд вірно зазначив, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначав, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

З матеріалів справи вбачається, що 27.08.1997 року незадовго до укладення шлюбу між сторонами (18.10.1997 року) відповідач (на той час прізвище -ОСОБА_6) разом з ОСОБА_6 продали належну їм на праві власності квартиру № АДРЕСА_4.

30.06.1999 року відповідач придбала квартиру № АДРЕСА_5.

Крім того, під час шлюбу ОСОБА_2 отримала у спадщину 9/25 частин будинку № 7 по вул. Серогодського в м. Одесі.

Вказані обєкти: 12/25 частин будинку № 7 по вул. Серогодського в м. Одесі та квартиру № № АДРЕСА_5 ОСОБА_2 продала відповідно 19.02.2004 року та 17.05.2004 року.

ОСОБА_3 30.09.1999 року продав квартиру №АДРЕСА_6, яка належала йому на підставі свідоцтва про право власності виданого УЖКГ Одеської міської ради від 11.06.1999 року.

Загальним правилом застосування презумпції згідно з ст. 60 СК України майно, одержане одним з подружжя як набувачем за договором купівлі-продажу, що укладений під час спільного проживання набувача у зареєстрованому шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Той з подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобовязаний довести ті обставини, які її спростовують.

За час шлюбу обидві сторони мали у власності обєкти нерухомості, які були ними відчужені.

Проте продаж вказаного майна за певний проміжок часу (роки, місяці, тижні), що передував придбанню позивачем спірної квартири, сам по собі не свідчить про те, що спірна квартира була придбана лише за вказані особисті кошти однієї із сторін.

Позивач заперечує, що спірна квартира придбана за кошти ОСОБА_2 і наполягає, що придбана на його ім`я спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідач погоджується, що частка позивача становить 1/4 частину спірної квартири. При цьому відповідач не представила в районний суд та в суд апеляційної інстанції будь-яких належних, допустимих та доста

тніх документальних доказів про:

-походження грошових коштів та пропорційність витрачених сторонами коштів при купівлі цієї квартири;

-домовленість між сторонами щодо відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності нерухомості.

Також з матеріалів справи та пояснень і доводів сторін не вбачається існування між сторонами укладеного у передбачений законом спосіб шлюбного контракту, умовами якого було б передбачено відступлення від рівності часток у спільній сумісній власності при поділі майна.

Оскільки відповідачем:

- не доведено належність спірної квартири до спільної часткової власності,

- не спростовано її належність до спільної сумісної власності та не доведено належними, допустими та достатніми доказами про існування домовленості між сторонами щодо зазначеного майна та про укладення між сторонами шлюбного контракту з відповідними умовами про відступлення від рівності часток у справі спільної сумісної власності при поділі майна,

то суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності та визнання за кожною із сторін права власності по 1/2 частині спірної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя.

Доводи апеляційної скарги стосуються посилання на більшу фінансову спроможність відповідача у порівнянні з позивачем та витрату переважної більшості особистих коштів на придбання спірної квартири та підтвердження цього результатами психофізичного дослідження ОСОБА_2 за допомогою поліграфу та показаннями свідків і таким чином, фактично зведені до перевстановлення обставин, та переоцінки доказів, які були належним чином встановлені та оцінені районним судом і не спростовують правильності його висновків.

З урахуванням доводів мотивувальної частини та змісту резолютивної частини апеляційної скарги, висновок про результати дослідження з використанням поліграфа та показання свідків не підтверджують право спільної часткової власності сторін при придбанні спірної квартири, не спростовують презумпцію права спільної сумісної власності на спірну квартиру та не є достатніми, належними і допустими доказами для відступлення рівності часток у спільній частковій власності.

Інших доводів в апеляційній скарзі не наведено.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, судова колегія

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21.05.2018 року

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_7