АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 726/868/17

15 березня 2018 року м.Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Половінкіної Н.Ю.

суддів Міцнея В.Ф.,Одинака О.О.

секретаря Чебуришкіної Н.Ю.

з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_4

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2017 року, головуючий у першій інстанції ОСОБА_5,

встановила:

ОСОБА_1 у травні 2017 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів.

Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 укладено договір позики 31 грудня 2015 року.

ОСОБА_1 передано ОСОБА_6 грошові кошти в сумі 9000 доларів США.

ОСОБА_6 зобов»язався повернути позику за вимогою.

Вказував на те, що направив ОСОБА_6 вимогу про повернення грошових коштів 13 вересня 2016 року.

Посилаючись на те , що ОСОБА_6 не повернуто грошові кошти, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_6 позику в сумі 236740 грн.

Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2017 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 236740 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Справа №726/868/17 Головуючий у 1 інстанції Проскурняк І.Г.

Провадження №22-ц/794/132/18 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

Категорія 27

ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначає про неповне з»ясування обставин, що мають значення для справи, щодо відсутності відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором позики, здійснення за дорученням ОСОБА_1 передачі грошових коштів ОСОБА_7 та повернення грошових коштів ОСОБА_1 за обставин повернення ОСОБА_7 грошових коштів ОСОБА_4

Вказує на відмову у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про залучення до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_7, допиту свідка ОСОБА_7

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції керувався положеннями ч.1 ст.1046, ч.2 ст.1047 ЦК України та вважав встановленим, що ОСОБА_4 не виконано зобов»язання за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики від 31 грудня 2015 року з повернення грошових коштів.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на розписку ОСОБА_4 від 31 грудня 2015 року та вимогу ОСОБА_1 про повернення грошових коштів.

Водночас суд першої інстанції зазначив про недоведеність вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору доручення, здійснення ОСОБА_4 передачі ОСОБА_7 грошових коштів на виконання договору доручення.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вчинено договір позики 31 грудня 2015 року.

На підставі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Верховний Суд України в постанові №6-63цс13 від 18 вересня 2013 року зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

До матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_4 від 31 грудня 2015 року (а.с.3).

За змістом наведеної розписки ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9000 доларів США, які передав ОСОБА_7 і зобов»язується повернути на протязі трьох діб від дня повернення ОСОБА_7

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

У відповідності до частин третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві.

Частина 1 ст.545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов»язання кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Відповідачем ОСОБА_4 визнано обставини не виконання зобов»язання з повернення позики.

З матеріалів справи вбачається здійснення ОСОБА_1 направлення ОСОБА_4 вимоги про повернення грошових коштів від 13 вересня 2016 року (а.с.4-5).

У такому разі суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики від 31 грудня 2015 року.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Вказані норми права дають підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу валютою платежу, засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

При ухваленні судом рішення потрібно перерахувати суму боргу з іноземної валюти на національну, урахувати офіційний курс гривні до іноземної валюти, установлений Національним банком України на день ухвалення судового рішення.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_4 позики у національній валюті України, що еквівалентна 9000 доларам США.

Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ч.4 наведеної норми суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно роз'яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм

процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов'язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.

Колегія суддів не вважає за можливе вийти за межі доводів апеляційної скарги ОСОБА_4, визначити розмір позики, що підлягає поверненню, у еквіваленті 9000 доларів США за офіційним курсом на день ухвалення судового рішення.

Не можна погодитися з доводами ОСОБА_4, на які є посилання в апеляційній скарзі, про те, що як повірений за дорученням ОСОБА_1 здійснив передачу ОСОБА_7 грошових коштів, зазначених у розписці.

Відповідно до частини першої статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов'язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення.

Якщо договір укладено в усній формі, повноваження повіреного мають бути підтверджені довіреністю.

Згідно ч.1 ст. 1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

У матеріалах справи відсутні докази вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору доручення та видачі ОСОБА_1 повіреному ОСОБА_4 доручення.

ОСОБА_4 визнано обставини не надання ОСОБА_1 доручення.

За змістом розписки ОСОБА_4 від 31 грудня 2015 року, останній отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 9000 доларів США, які зобов»язується повернути.

Наведена розписка не містить обов»язок ОСОБА_7 повернути ОСОБА_1 грошові кошти, отримані від ОСОБА_4

Також у розписці відсутні відомості про вчинення ОСОБА_4 передачі ОСОБА_7 грошових коштів від імені ОСОБА_1

Таким чином зазначення ОСОБА_4 у розписці про передачу грошових коштів ОСОБА_7 само по собі не свідчить про наявність між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 правовідносин з договору позики, між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 договору доручення, оскільки не містить умов таких договорів.

Крім того, приєднана до матеріалів справи розписка ОСОБА_7 від 18 серпня 2015 року свідчить про наявність правовідносин між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 за договором позики (а.с.19).

Отже, рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2017 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 20 березня 2018 року.

Головуючий Н.Ю. Половінкіна

Судді В.Ф. Міцней

О.О. Одинак