Провадження № 2/761/2436/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

16 квітня 2018 року Шевченківський районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді Юзькової О.Л.

при секретарі Голопич Н.Р.,

за участі позивача ОСОБА_1

розглянувши у загальному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами № 4 від 31.05.2017 року,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. В липні 2017 р. позивач отримав листа від ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», яким було повідомлено про передачу прав грошової вимоги від ПАТ КБ «ПравексБанк» до відповідача по кредитному договору № 001Т8938920 від 07.11.2007 р., укладеному між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПравексБанк». Проте, позивач не отримував кредиту від ПАТ КБ «ПриватБанк», укладений договір був договором банківського рахунку. Крім того, банк передав право вимоги за договором поза межами строку позовної давності. З огляду на вищенаведене, враховуючи. Що позивач не має перед ПАТ КБ «ПравексБанк» зобов»язання повернути кредит тому, що він не був отриманий, кредитори не надали доказів існування боргу, договір купівлі - продажу права вимоги № 4 від 31.05.2017 р. має бути визнаний недійсним на підставі ст. 230 ЦК України.

27.10.2017 р. через канцелярію суду від представника ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» надійшли заперечення на позов.

15 грудня 2017 року набули чинності зміни, внесені до Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017, № 2147-VIII, яким ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно п. 9 Розділу XIII Перехідні Положення ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно положень п. 2 ч. 2 ст. 19 ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

В судовому засіданні 18.01.2018 р., з огляду на положення чинного ЦПК України та думку позивача вирішено питання про розгляд справи у загальному позовному провадження, роз»яснено право подати заяви по суті справи, з процесуальних питань.

Під час здійснення підготовчого засідання було вчинено дії передбачено ст. 197 ЦПК України.

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Надав згоду на ухвалення заочного рішення.

Суд, керуючись положеннями ст. 223, 280 ЦПК України, зважаючи на згоду позивача, повідомлення відповідачів належним чином про день та час розгляду справи та не подання їх представниками відзивів на позов, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів.

Вислухавши пояснення позивача, дослідивши докази та надавши їм належну оцінку суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як свідчать надані позивачем докази, в адресу ОСОБА_1 відповідачем ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» надійшов лист № ДГ_ ПР_ ПВ_ф4_3131 від 31.05.2017 р., яким відповідачем було повідомлено про передачу ПАТ КБ «Приват-Банк» право грошової вимоги заборгованості у розмірі 18 099,67 грн. у зв»язку із кредитом, який надано позивачу відповідно до № 001Т8938920 від 07.11.2007 р., що укладений між позичальником та первісним кредитором.

За приписами ст. 512 ЦК України кредитор у зобов?язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідь на запит позивача, як свідчать надані представником відповідача разом із запереченями докази, ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» зазначило, що 31.05.2017 р. між ПАТ «Правекс-Банк» та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитами № 4 за яким відбулося відступлення право вимоги за кредитними договорами в тому числі і за кредитним договором № 4 001Т8938920 від 07.11.2007 р.

Позивач зазначає що між ним та банком було укладено договір банківського рахунку, за яким одна сторона (банк або інша фінансова установа) зобов»язується приймати і зараховувати на рахунок клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком, як це передбачено ст. 1066 ЦК України. Таким чином, банк укладаючи договір з Товариством ввів його в оману. Крім того, строки позовної давності для передачі суми боргу пропущені.

В свою чергу представник ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у своїх запереченнях посилається на те, що 07.11.2007 р. на ім»я ОСОБА_1 було відкрито приватний катків рахунок НОМЕР_1 і за наявною інформацією за даним рахунком 11.03.2008 р. здійснено зняття готівки у сумі 2000,00 грн., дану суму було списано, а також списано комісію за зняття готівки - 20,00 грн.. Дана операція була визначена банком як овердрафт, що є короткостроковий кредитом в межах встановленого банком ліміту, що дозволяє здійснювати розрахунки, коли у клієнта не поточному рахунку недостатньо коштів і до нього застосовуються положення ст. 1054 ЦК України. Наявний борг може бути переданий третій особі.

Відповідно до положень ст. 230 ЦК України Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Пленум Верховного суду України в своїй постанові № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 20 зазначив, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальний строк позовної давності встановлюється у три роки.

Позовна давність, відповідно до ст. 256 ЦК України, це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства.

Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Так під час проведення підготовчого засідання, яке проводилось за участі позивача, останнім не заявлялись клопотання щодо витребування, забезпечення доказів. Позивач повідомив про відсутність додаткових доказів, зазначив, що докази долучено до матеріалів справи.

Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;3) показаннями свідків.

Надаючи оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь - яких документів, які б дали змогу зробити достовірний висновок щодо правовідносин, їх характер, в яких з 2007 року перебували позивач та банківська установа, матеріали справи не містять договору укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «Приват-Банк».

Також до матеріалів справи не долучався і примірник оскаржуваного договору купівлі - продажу права вимоги за кредитами № 4 від 31.05.2017 року.

Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на викладене, суд не може покласти в основу рішення твердження позивача про те, що ним не укладався з ПАТ КБ «Приват-Банк» кредитний договір, а отже і зробити висновок, що в розумінні положень ст. 230 ЦК України, наявні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

За таких обставин, з огляду на відсутність обов»язку суду щодо збирання доказів, підстави для задоволення позову відсутні.

За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, керуючись ст.ст. 2-5,11-13,141,196,223,258,259,263,268,280,352 ,354 ЦПК України, ст.ст. 230, 512 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами № 4 від 31.05.2017 року залишити без задоволення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подано протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України, у цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва, в порядку ст.ст. 353-357 ЦПК України з урахуванням п. 15.5. Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення через Шевченківський районний суд м. Києва.

У такому випадку рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26.04.2018 року.

Суддя