22-ц/775/184/2018(м)
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2018 року Єдиний унікальний номер 222/1329/17

Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Попової С.А.,

секретар - Герасимова Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду Донецької області у місті Маріуполі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Володарського районного суду Донецької області від 10 січня 2018 року, у складі судді Вайновської О. Є., повий текст якого складений 16 січня 2018 року,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2,

треті особи: ОСОБА_3, Служба у справах дітей Нікольської районної державної адміністрації Донецької області,

про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

В с т а н о в и в:

В жовтні 2017 року ОСОБА_1, яка діє в інтересах малолітнього ОСОБА_4, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 , стягнути з відповідача на користь опікуна дитини ОСОБА_1 аліменти на утримання ОСОБА_4 в розмірі 1/3 заробітку (доходів) відповідача.

В обґрунтування позову вказувала, що є рідною донькою відповідача та сестрою неповнолітнього ОСОБА_4, а відповідач по справі є матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4

Починаючи з 2012 року позивач разом із неповнолітньої дитиною, ОСОБА_3 та їх бабусею проживають окремо від відповідача. ОСОБА_3 є батьком неповнолітньої дитини, однак в силу хвороби (є інвалідом) не може самостійно доглядати за дитиною.

Відповідач батьківських обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні сина, зловживає спиртними напоями. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача. Спосіб життя відповідача є антисоціальний, схильна до агресії.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 10 січня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини відмовлено в повному обсязі.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 640 гривень.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, а саме: позбавити батьківських права ОСОБА_2 відносно її сина ОСОБА_4, призначити її опікуном ОСОБА_4 та стягнути з ОСОБА_2 на користь опікуна дитини ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_4 в розмірі 1/3 заробітку (доходів) відповідача, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позову і до повноліття дитини.

Зокрема зазначила, що відповідач жодного з покладених на неї обов'язків не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь якої іншої участі у вихованні сина.

Суд першої інстанції не врахував того, що розпорядженням Голови Волноваської райдержадміністрації ще у 2013 року місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4 визначено разом із матір'ю, а батьку визначені дні зустрічей з дитиною. Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов відповідача умови для проживання малолітньої дитини відсутні, і протягом 2013-2018 років відповідач нічого не зробила для того, щоб створити умови для проживання її дитини.

Суд першої інстанції упереджено віднісся до розгляду справи, суд вважає пояснення позивача достатнім доказом, а пояснення свідків, які є сусідами, недостатнім доказом по справі.

Суд не дав належної оцінки складеному 24 вересня 2017 року відносно відповідача адміністративного протоколу за ст. 184 КУпАП, у зв'язку з чим з останньою була проведена профілактична бесіда, яка не дала жодного результату.

Довідки-характеристики відповідача не повною мірою характеризують останню та не відповідають дійсності, оскільки працюючи в лікарні, відповідач жодного разу не навідала дитину, яка знаходилась на стаціонарному лікуванні.

Судом також не взято до уваги висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав з огляду на окреме проживання матері та дитини, відсутності належних умов для проживання дитини та не прийнятті участі у вихованні дитини, що свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків.

Судом не взято до уваги факт належних умов для проживання дитини разом з позивачем, батьком та бабусею, де для нього створені умови для належного його виховання.

Відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивача та третіх осіб, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, про що свідчать розписка (а.с. 117), поштові повідомлення (а.с.127,128) та запис в книзі телефонограм № 264-366 (а.с. 119 - 120).

Від представника служби у справах дітей надійшла заява про розгляд справи без її участі (а.с.122).

Від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с. 124).

ОСОБА_1 надала до суду відповідь на відзив на апеляційну скаргу, та просила розглянути справу без її участі (а.с. 125, 126).

На виконання вимог ст. 360 ЦПК України до апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання зазначала, що не має змоги повною мірою виконувати свої обов'язки оскільки позивачем створюються перешкоди. Факт відсутності умов для проживання дитини у її домі є вигаданим, оскільки задимлення, яке сталось при проведенні обстеження мало раптовий та разовий характер, на теперішній час зазначених недоліків не існує. Позивачем не було надано суду жодних доказів притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, зокрема адміністративний протокол від 24.09.2017.

В судовому засіданні відповідач зазначила, що вона бажає займатися вихованням дитини, мешкати разом із сином, але не виконує в повній мірі свої обов'язки тільки через те, що позивач та мати колишнього чоловіка заважають цьому, створюють такі умови, за яких її спілкування із сином є нестерпним, провокують сварки. Вона любить сина, спілкується із ним, забирає до себе, надає матеріальну допомогу, яку раніше висилала поштовими переказами, але позивач відмовлялася її отримувати. На час, коли місце проживання сина визначили разом із нею, вона працювала в їдальні, робочий час починався у п'ятій годині ранку, і вона не могла забрати до себе дитину. В сей час син бажає проживати в будинку разом із бабусею, батьком та позивачкою. З метою зменшення напруження у стосунках з позивачкою та матір'ю чоловіка, вона не зверталась до органу опіки і піклування з приводу того, щоб дитина проживала з нею.

Заслухавши суддю - доповідача, заперечення ОСОБА_2, яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що відповідач є матір'ю неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис №21 вчинений Відділом ДРАЦС Володарського РУЮ у Донецькій області від 27.03.2012 року, батьком дитини зазначений ОСОБА_3, третя особа у справі (а.с.9)

Розпорядженням голови Володарської РДА №88 від 09.04.2013 року, місце проживання неповнолітнього ОСОБА_4, 2012 року народження, визначено разом з матір'ю ОСОБА_2 за адресою : АДРЕСА_1. Батьку ОСОБА_3 визначені дні зустрічей з дитиною (а.с.71).

Позивачка працює молодшою медичною сестрою в Мангушській міжрайонній філії ДУ "Донецький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України", за місцем роботи характеризується позитивно, як старанний, доброзичливий та відповідальний працівник. Також позитивно характеризується за попереднім місцем роботи в ЗОШ №1 ім. А. Якименка в смт. Нікольське (а.с.49).

Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов ОСОБА_2, в домоволодінні АДРЕСА_1 умови для проживання малолітньої дитини відсутні.

Рішення про притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських прав щодо сина не приймалося (а.с.72).

Актом обстеження матеріально-побутових умов за місцем проживання неповнолітньої дитини за адресою: АДРЕСА_2, встановлено, що неповнолітній ОСОБА_4, 2012 року народження, проживає за вказаною адресою з ОСОБА_1 - позивачкою у справі, батьком ОСОБА_3, бабусею ОСОБА_5, в родині створені умови для належного його виховання, дитина забезпечена одягом, іграшками, належним освітнім матеріалом. Матір від виховання та утримання дитини самоусунулася, з'являється до дитини у нетверезому стані, вчиняє сварки (а.с.18).

За висновком органу опіки та піклування Нікольської РДА №534 від 22.12.2017 року є доцільним позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо її малолітнього сина ОСОБА_4, 2012 року народження, з огляду на те, що з 2013 року матір проживає окремо від дитини, не створила належним побутових умов для проживання сина разом з нею, не приймає участі у його виховні та утриманні, що свідчить про її свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків (а.с.70).

Відмовляючи у задоволенні позову в частині вимог щодо позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог. При цьому суд попередив відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання неповнолітнього сина і покласти на Орган опіки та піклування Нікольської РДА Донецької області здійснювати контроль за належним виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо стягнення аліментів суд виходив з того, що у позивача не виникло право вимоги стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітнього брата ОСОБА_4, 2012 року народження.

З таким висновком апеляційний суд не може не погодитись виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Як роз'яснено у п. п. 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж'юнта проти Італії» (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII).

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (mutatismutandis, справа «Хазе проти Німеччини» (Haase v. Germany), N 11057/02, пункт 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я (справи «Валлова і Валла проти Чеської Республіки» (WallovaandWalla v. theCzechRepublic), N 23848/04, пункт 72, від 26 жовтня 2006 року; «Гавелка та інші проти Чеської Республіки» (HavelkaandOthers v. theCzechRepublic), N 23499/06, пункт 57, від 21 червня 2007 року).

З огляду на вказану правову позицію та принципи проголошені Європейським судом з прав людини, можна зробити висновок, що для розлучення дитини з батьками суду потрібно встановити: 1) винну поведінку батьків, 2) справжню небезпечність умов для дитини, 3) доказову базу вказаних обставин, 4) наявність вжиття тимчасових проміжних заходів до батьків тощо.

Таким чином, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, намагання відповідача спілкуватися з дитиною, надаючи матеріальну допомогу, приймати участь у його вихованні, а також приймаючи до уваги бажання дитини спілкуватися із матір'ю, їх гармонійні стосунки, відсутність підтвердження наявності у відповідача хронічних алкоголічної або наркотичної залежності, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

З огляду на наведене вище не вбачається і підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_4

Погоджуючись з рішенням суду, апеляційний суд також приймає до уваги попередження відповідачки про необхідність зміни свого ставлення до виховання неповнолітнього сина та покладання на орган опіки та піклування контроль за належним виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов'язків.

Доводи апеляційної скарги щодо надходження погроз з боку відповідача не заслуговують на увагу, оскільки вказане твердження не підтверджується належними та допустимими доказами, як це передбачено ст. 12 ЦПК України, зокрема адміністративним протоколом, на який посилалась позивач.

В ході розгляду справи позивачем не були спростовані довідки-характеристики з місць роботи, видані ОСОБА_2, які характеризують її з позитивної сторони.

Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно її сина, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України). Судом першої інстанції зазначеному висновку надано належну оцінку.

Суд першої інстанції, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, надав належну оцінку наданим позивачем доказам, зокрема показанням свідків, у взаємозв'язку з іншими доказами у їх сукупності.

На підставі викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи, а тому підстави для його скасування в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись, ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 19 березня 2018 року.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

С.А.Попова