Провадження № 2/761/1936/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2018 року Шевченківського районного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Осаулова А.А.

за участю секретаря: Вольда М.А.,

та представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні в приміщенні Шевченківського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до Районної державної адміністрації Шевченківського району м. Києва про визнання права власності за набувальною давністю. В подальшому протокольною ухвалою суду від 04.08.2017 року було проведено заміну відповідача з Районної державної адміністрації Шевченківського району м. Києва на Київську міську раду (далі - відповідач).

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.07.1977 року рішенням №315 Ленінського райвиконкому м. Києва позивач отримав в оренду приміщення металевого гаражу по АДРЕСА_2, а з 18.08.1977 року ним було укладено договір оренди № 315 з ЖЄК-108. З моменту укладення договору по теперішній час позивач відповідально виконував умови договору. Гараж був збудований в 1977 році за його кошти. До сьогодні ОСОБА_2 безперешкодно, безперервно і добросовісно продовжує користуватись гаражем. В кінці 2003 року позивач звернувся із заявою про надання дозволу на приватизацію гаражу у дворі свого будинку до ЖЄК №1003 Шевченківського району м. Києва та Шевченківської районної адміністрації у м. Києві, на що отримав дозвіл на приватизацію гаражу, але приватизувати його так і не зміг.

Тому, позивач просив визнати за ним право власності на гараж, розташований в садибі будинку АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача Київської міської ради в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, до суду надіслав заперечення, в яких просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі в зв'язку з відсутністю правових підстав для набуття права власності на спірне майно та розглядати справу у його відсутності.

Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва Гуменюк А.І. від 14.11.2016 року було відкрито провадження у даній цивільній справі.

Протокольною ухвалою суду від 04.08.2017 року було проведено заміну відповідача Районну державну адміністрацію Шевченківського району м. Києва на Київську міську раду.

22.11.2017 року вказану цивільну справу після проведення повторного автоматичного розподілу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., який ухвалою від 23.11.2017 року призначив вказану справу до розгляду в судовому засіданні.

Ухвалою судді від 08.02.2018 року у відповідності до вимог чинного з 15.12.2017 року ЦПК України вказану справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні з повідомленням учасників справи.

Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

У відповідності абз. 2 до п. 9 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Ураховуючи положення п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила ст.344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Києва від 11.01.1977 року № 315 вирішено надати в орендне користування громадянину ОСОБА_2 приміщення металевого гаражу для збереження власної автомашини та зобов'язано начальника ЖЄК-108 ОСОБА_5 заключити договір на орендне користування приміщення гаражу в садибі АДРЕСА_2 з громадянином ОСОБА_2, який мешкає АДРЕСА_1.

18.08.1977 року між ЖЄК-108 в особі начальника ОСОБА_5 та ОСОБА_2 було укладено договір, згідно якого позивачу надано земельну ділянку на праві тимчасової оренди з 01.08.1977 по 01.01.1983 року, площею 26,4 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_2, крім того, земельна ділянка надана для використання під гараж автомобіля «Волга», а також орендарю дозволено побудувати на земельній ділянці гараж або використовувати її під стоянку.

Землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю (ч. 1 ст. 83 ЗК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Земельна ділянка, на які розташований гараж є комунальною власністю територіальної громади м. Києва. Тому, правом розпорядження об'єктами права власності територіальної громади наділена Київська міська рада.

За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Встановлено, що позивач з 1977 року володіє гаражем, що розташований по АДРЕСА_2 у м. Києві, на підставі договору оренди. Окрім того, відповідно до довідки, виданої ЖЄК-1003 16.10.2002 року, заборгованість по оплаті оренди гаража у позивача на даний момент відсутня. Окрім того, надано квитанції по сплаті житлово-комунальних та інших послуг (в квитанції зазначаються як підсобні приміщення). Доказів того, що відповідач звертався до позивача з вимогою про повернення земельної ділянки суду не надано.

Відтак, позивач у відповідності до договору оренди, відкрито і безперервно користується гаражем, що розташований по АДРЕСА_2 у м. Києві.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу, наприклад, договору найму, зберігання тощо, виключає застосування набувальної давності, але не позбавляє особу можливості набути права власності на таке майно у позасудовому порядку.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3, ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законами. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Окрім того, статтею 345 ЦК України передбачено право фізичної або юридичної особи набути право власності у порядку приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Правові, економічні та організаційні основи приватизації державного і комунального майна та майна, що належить Автономній Республіці Крим регулюються Законом України «Про приватизацію державного і комунального майна».

Як вбачається з листа Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 15.04.2003 року вих. №01/2225 та листа ЖЄК №1003 від 12.12.2003 року вих. №540, позивачу у 2003 року була надана можливість приватизувати гараж, що розташований в садибі будинку АДРЕСА_2 у м. Києві, проте, відомостей про те, чому позивач не скористався цим правом суду не надано.

Відтак, позивач у відповідності до договору оренди користується гаражем, що розташований по АДРЕСА_2 у м. Києві, а підстави для визнання за ним права власності на зазначений раніше гараж за набувальною давністю у судовому порядку відповідно до ст. 344 ЦК України відсутні, що виключає задоволення позову.

Крім того, за змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Суд вважає, що оскільки відповідачем жодним чином не було порушено права позивача на спірне майно, користування яким проводиться безперешкодно, тому таке право у обраний позивачем спосіб не підлягає захисту в судовому порядку.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 41, 92 Конституції України, ст. ст. 231, 344, 345, 764, 759ЦК України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 352 ЦПК України, ст. 83 ЗК України, Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на гаражне приміщення в садибі будинку АДРЕСА_2 за набувальною давністю, - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м.Києва шляхом подачі апеляційної скарги до або через Шевченківський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.

Реквізити сторін:

Позивач - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживаючий в АДРЕСА_2.

Відповідач - Київська міська рада, адреса м.Київ, вул..Хрещатик, 36.

Суддя: Андрій Анатолійович Осаулов

Повний текст виготовлено 14.05.2018 року