Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 658/4353/15-ц

провадження № 61-3651св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2016 року у складі суддів: Цуканової І. В., Вейтас І. В., Склярської І. В.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

В листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП).

Позовна заява мотивована тим, що 11 червня 2015 року на автошляху Херсон-Генічеськ мала місце ДТП, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль «Тойота». Водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Форд Мондео», не вибрав безпечної швидкості для руху, не врахував дорожньої обстановки та не витримав дистанцію, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Тойота», під керуванням ОСОБА_2 Постановою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 30 червня 2015 року визнаноОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП України. Згідно з страховим актом від 5 серпня 2015 року вартість відновлювального ремонту становить 109 991 грн 79 коп. Між ОСОБА_2 та приватним акціонерним товариством «Київський страховий дім» (далі - ПрАТ «Київський страховий дім») 22 вересня 2014 року було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту. ПрАТ «Київський страховий дім» 6 серпня 2015 року за заявою страхувальника ОСОБА_2 сплатив одержувачу страхового відшкодування ОСОБА_4 69 085 грн 78 коп. Оскільки страховик відшкодував завдану шкоду не в повному обсязі, ОСОБА_2 звернувся з вищевказаним позовом до суду.

На підставі викладеного просив стягнути з відповідача розмір матеріального збитку, заподіяного транспортному засобу в розмірі 40 906 грн 01 коп., відшкодувати моральну шкоду в розмірі 5 000 грн.

Заочним рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 12 січня 2016 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 40 906 грн 01 коп. на відшкодування майнової шкоди, 5 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що завдана джерелом підвищеної небезпеки, матеріальна шкода в розмірі, не покритому виплатою страхового відшкодування, відшкодовується ОСОБА_3 як особою, винною в ДТП. Крім того, дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених частиною першої статті 1167 ЦК України, для відшкодування моральної шкоди.

Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволені позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що автомобіль позивача було пошкоджено внаслідок використання автомобіля «Форд Мондео», як джерела підвищеної небезпеки, яким під час виконання своїх трудових обов'язків керував відповідач, тому, приватне акціонерне товариство «Чумак» (далі - ПрАТ «Чумак»), з яким ОСОБА_3 перебуває у трудових відносинах повинно відшкодовувати завдану позивачу шкоду. Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, тому позовні вимоги, заявлені до нього, задоволенню не підлягають.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року, позивач, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач без поважних причин не подав до суду першої інстанції докази на спростування доводів позивача, а також додаткові докази до апеляційної скарги подав до суду апеляційної інстанції 18 липня 2016 року після початку судового засідання у справі. Скаржник вказував, що суд апеляційної інстанції неправомірно взяв до уваги надані відповідачем докази, які не були подані до суду першої інстанції.

Апеляційний суд не врахував вимоги частини третьої статті 27 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Позивач вважає, що залишилась не з'ясованою та обставина, що відповідач виконував свої службові обов'язки під час вчинення ДТП, яке сталося 11 червня 2015 року.

24 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 червня 2015 року на автошляху Херсон-Генічеськ мала місце ДТП, в якій було пошкоджено належний позивачу автомобіль «Тойота». Водій ОСОБА_3, керуючи автомобілем «Форд Мондео», не вибрав безпечної швидкості для руху, не врахував дорожньої обстановки та не витримав дистанцію, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Тойота», під керуванням ОСОБА_2

Постановою Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 30 червня 2015 року визнано ОСОБА_3 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП України.

Висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 20 червня 2015 року, вартість відновлювального ремонту належного ОСОБА_2 автомобіля становить 109 991 грн 92 коп.

Страховик ПрАТ «Київський страховий дім» за договором добровільного страхування наземного транспорту від 22 вересня 2014 року, на підставі заяви страхувальника ОСОБА_2 6 серпня 2015 року сплатив одержувачу страхового відшкодування ОСОБА_4 69 085 грн 78 коп.

Апеляційним судом установлено, що автомобіль «Форд Мондео»,яким керував відповідач, належить товариству з обмеженою відповідальністю «Перша лізингова компанія».

ОСОБА_3 з 23 березня 2009 року працює у ПрАТ «Чумак» на посаді директора департаменту з забезпечення і поставок.

23 вересня 2010 року між лізингодавцем ТОВ «Перша лізингова компанія» та лізингоодержувачем ПрАТ «Чумак» укладено договір лізингу щодо вказаного автомобіля «Форд Мондео». Наказом ПрАТ «Чумак» від 7 квітня 2014 року вказаний транспортний засіб закріплено за директором департаменту з забезпечення поставок ОСОБА_3

Установлено, що під час ДТП ОСОБА_3 виконував трудові обов'язки як працівник ПрАТ «Чумак».

За загальним правилом частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела.

У разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки їх власникам (володільцям) питання про відшкодування шкоди вирішується за принципом вини (частина перша статті 1188 ЦК України).

У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення частини другої статті 1188 ЦК України.

Нормою частини першої статті 1172 ЦК України встановлено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування.

Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси.

У частині першій статті 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини.

Аналіз положень статей 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, стаття 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою частини першої статті 1172 ЦК України та частиною другою статті 1187 ЦК України.

В пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що за моральну (немайнову) шкоду, заподіяну працівником під час виконання трудових обов'язків, відповідальність несе організація, з якою цей працівник перебуває у трудових відносинах, а останній відповідає перед нею в порядку регресу.

У зв'язку з наведеним суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що автомобіль позивача був пошкоджений внаслідок ДТП за участю автомобіля, яким під час виконання своїх трудових обов'язків керував ОСОБА_3, тому ПрАТ «Чумак», яке з особою, винною в скоєнні ДТП, перебуває у трудових відносинах, і повинно відшкодовувати завдану позивачу майнову шкоду, а також моральну шкоду, виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості.

Таким чином, висновок апеляційного суду про те, що ОСОБА_3 не є належним відповідачем у справі, тому позовні вимоги, заявлені до нього, задоволенню не підлягають, є вірним.

Суд касаційної інстанції відхиляє доводи касаційної скарги щодо поданих відповідачем до апеляційної скарги додаткових доказів, які не були подані до суду першої інстанції, з таких підстав.

Частиною другою статті 303 ЦПК України, в редакції, чинній на момент ухвалення апеляційним судом рішення, визначено, що апеляційний суд досліджує нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов'язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання.

Судом першої інстанції було ухвалено в цій справі заочне рішення. Відповідач звертався до суду із заявою про перегляд заочного рішення та додавав докази на спростування доводів позивача, а саме: свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу за ТОВ «Перша лізингова компанія», копію трудової книжки ОСОБА_3 з відомостями про роботу у ПрАТ «Чумак», які, зокрема, і були додані до апеляційної скарги.

Приймаючи до уваги ухвалення заочного рішення у справі, суд апеляційної інстанції встановив наявність поважних причин неподання таких доказів до місцевого суду, про що навів відповідні мотиви.

Доводи касаційної скарги щодо неможливості подати відзив на додаткові заперечення та додатки до апеляційної скарги ОСОБА_3, подані до суду 11 липня 2016 року та 18 липня 2016 року, не порушують право ОСОБА_2, передбачене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Письмові докази, подані відповідачем 18 липня 2016 року до апеляційного суду після початку розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не є новими. Вказані докази були додані 23 лютого 2016 року до заяви відповідача про перегляд заочного рішення, а також до доповнення до апеляційної скарги та у судовому засіданні апеляційного суду 11 липня 2016 року, в якому брав участь представник позивача ОСОБА_5, яка мала можливість ознайомитись з додатковими письмовими доказами. З журналу судового засідання апеляційного суду Херсонської області від 11 липня 2016 року вбачається, що для ознайомлення із вказаними доказами в судовому засіданні було оголошено перерву.

Відповідно до статті 27 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи, позивач мав можливість ознайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії і така можливість йому була надана.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Херсонської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик