Справа № 206/245/18
Провадження № 2/206/395/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Мороза К.Т.

представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до відповідача ОСОБА_2 про збільшення розміру стягуваних аліментів,

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2017 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 2/5 частин з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач просила змінити розмір стягуваних аліментів за рішенням суду до 1/2 частини всіх видів доходів відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вимога позивача була обумовлена тим, що мінімальний розмір стягуваних аліментів на дитину було змінено, а також тим, що визначений рішенням суду розмір аліментів з огляду на ціни продуктів, речей, в тому числі, для школи, одягу, є занадто малим для забезпечення двох дітей. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач посилався на наступні обставини. Так, відповідачем було зазначено, що провадження щодо вимоги позивача про стягнення аліментів в розмірі 1/2 частини всіх видів його заробітної плати та інших видів щомісячно підлягає закриттю, оскільки набрало чинності рішення суду від 27.03.2017 постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав, оскільки в позовній заяві від 27.03.2017 позивач, також, просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей - сина та доньки, в розмірі 1/2 частини зі усіх видів доходу щомісяця, однак, рішенням суду на користь позивача було стягнуто 2/5 частини з доходів відповідача. Крім того, відповідач посилався на ст. 59 Конституції України, яка встановлює, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Так, враховуючи, що на час прийняття рішення судом від 27.03.2017 приписами ч. 2 ст. 182 СК України було передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для динини відповідного віку, і лише ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" розмір аліментів на одну дитину було збільшено до 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Таким чином, відповідач вважав, що внесені зміни щодо збільшення відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку обтяжує відповідальність відповідача порівняно з раніше діючим законом, а тому, відповідно до приписів ст. 59 Конституції України така вимога задоволенню не підлягає.

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

02.02.2018 у даній справі відкрито провадження та призначено судове засідання. Під час розгляду справи судом заслухані пояснення відповідача його представника та представника позивача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи. 12.03.2018 у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

27.03.2017 Самарським районним судом м. Дніпропетровська з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, в розмірі 2/5 частин з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.01.2017 та до повноліття дітей (далі - рішення суду) (а.с.2-3).

Ухвалою суду від 27.04.2017 було виправлено описку в рішенні суду, а саме у вступній частині та в другому і четвертому абзаці резолютивної частини рішення суду прізвище відповідача замість помилково вказаного «ОСОБА_2», зазначивши вірно як «ОСОБА_2» (а.с.4).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2017 рішення суду в частині стягнення аліментів до повноліття дітей було змінено, правильно зазначивши: до досягнення найстаршою дитиною - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 - повноліття. В іншій частині рішення суду залишено без змін (а.с.5-6).

Відповідно до довідки Державного центру зайнятості Дніпровського РЦЗ № 222 від 26.02.2018 ОСОБА_2 перебував на обліку як безробітний в Дніпровському ДЦЗ з 15.05.2017 по 02.02.2018 (а.с.33). Згідно довідки від 04.10.2017, виданої в кабінеті комп'ютерної та магнітно-резонансної томографії ОСОБА_2 (36 років) має діагноз остеохондроз. В той же час, така довідка не містить назву документу (форми), посаду особи, та інші дані, що надають змогу ідентифікувати особу, яка підписувала таку довідку (а.с.34). 17.02.2017 рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у місті Дніпропетровську ради № 78 визначено спосіб участі відповідача у вихованні малолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 (а.с.35).

Згідно довідки № 54/М-15238 від 08.11.2017 виданої головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_7, 2004 року народження та ОСОБА_8, 2013 року народження перетнули державний кордон України (а.с.36).

Згідно повідомлення про прийняття рішення щодо виїзду на постійне місце проживання наданого відділом паспортизації та реєстрації фізичних осіб та еміграції у Канаду відносно ОСОБА_4, ОСОБА_2, разом з дітьми - прийняте позитивне рішення (а.с.37).

ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй від 20.11.1959, яка підлягає застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України проголошено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до ст. 8 Закону України „Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, посувати її до самостійного життя та праці (ч. 1 ст. 12 Закону України „Про охорону дитинства").

Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та на теперішній час мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до статті 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України (в редакції чинній на час винесення рішення суду) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не міг бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 (набрав законної сили 08.07.2017) внесено зміни зокрема до ч. 2 ст. 182 СК України, яку викладено в новій редакції, а саме розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Враховуючи вищенаведені обставини, права дитини на достатній життєвий рівень та внесені зміни до законодавства, з метою захисту прав дитини та, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину, станом на дату подання позову, не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з урахуванням ст. 192 СК України, суд приходить до висновку, про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача в цій частині. А тому, розмір стягнутих з відповідача на користь позивача аліментів на утримання 2 дітей, на підставі рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2017 повинен бути змінений у відповідній частині, а саме щодо відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В той же час, вимога позивача щодо зміни аліментів в частині стягуваних аліментів, а саме з 2/5 на 1/2 задоволенню не підлягає з огляду на відсутність об'єктивних та достатніх доказів, передбачених ст. 192 СК України (зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось), а також, у сукупності із довідкою ОСОБА_2 про стан здоров'я (діагноз - остеохондроз) та довідки про перебування відповідача на обліку у центрі зайнятості.

Крім вищевикладеного, суд вирішуючи спір по суті не може погодитись з доводами відповідача, а саме щодо закриття провадження в частині стягнення аліментів з 2/5 на 1/2 відповідача, оскільки рішення суду від 27.03.2017 постановлене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет із тих самих підстав. Так, суд не вбачає підстав для закриття провадження, оскільки предметом спору за рішенням суду від 27.03.2017 - було стягнення аліментів, в той же час, у даному випадку, суд розглядає питання щодо зміни розміру аліментів, що є іншим предметом спору.

Окрім того, суд звертає увагу, що доводи відповідача щодо застосування до спірних відносин ст. 59 Конституції України, як підстави для відмови в задоволенні позову судом відхиляються, оскільки даною статтею передбачено, що кожний має право на професійну правничу допомогу, а тому, суд відхиляє такі доводи, оскільки вони не стосуються предмету спору, та очевидно не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову. Посилання відповідача на необхідність відмови у задоволенні позову з огляду на Конституцію України, яка передбачає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, а також, посилання представника позивача на неможливість застосування у даному випадку ст. 58 Конституції України з огляду на те, що сплата аліментів є обов'язком відповідача, а не відповідальністю, також, судом відхиляються з огляду на наступне.

Частина 1 ст. 58 Конституції закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

Так, в Конституції України стаття 58 міститься у розділі II "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина", в якому закріплені конституційні права, свободи і обов'язки насамперед людини і громадянина та їх гарантії. Про це свідчить як назва

цього розділу, так і системний аналіз змісту його статей та частини другої статті 3 Конституції України.

В регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма). і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, враховуючи право особи, передбачене ст. 192 СК України, щодо зміни розміру стягуваних аліментів, а також внесення змін до закону, який визначає мінімальний розмір стягуваних аліментів, враховуючи вимогу позивача, щодо зміни розміру аліментів під час дії закону, яким змінено мінімальний розмір аліментів, суд приходить до висновку, що у даному випадку ст. 58 Конституції України взагалі не може бути застосована. Щодо вимоги позивача, а саме періоду стягнення аліментів у зміненому розмірі з дати подачі позову до суду, тобто з 16.01.2018, то суд зазначає, що згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили, таким чином, період стягнення аліментів у зміненому розмірі має здійснюватись з дня набрання даним рішенням суду законної сили.

Крім того, суд звертає увагу, що посилання відповідача на продаж позивачем двох транспортних засобів без згоди відповідача, отримання позивачем щорічної допомоги в Канаді на проживання її та на утримання дітей (на підтвердження чого відповідачем долучено скріншот екрану новин в інтернеті), таємного вивезення дітей за межі України суд відхиляє, оскільки такі обставини нічим об'єктивно не підтверджені, та можуть бути самостійною підставою для позову в частині стягнення половини вартості автомобіля, порушення кримінального провадження щодо викрадення особи та інше.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення позивача, оцінивши наявні в ній докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 182, 192 СК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

ВИРІШИВ

Позов задовольнити частково.

Змінити розмір аліментів, які стягуються за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.03.2017, з урахуванням рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.06.2017 та ухвали Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27.04.2017, з ОСОБА_2,проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_1 на користь ОСОБА_4, проживаючої за адресою: АДРЕСА_2,РНОКПП НОМЕР_2, на утримання неповнолітніх ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, з 2/5 частин усіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж по 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на 2/5 частин з усіх видів його доходів щомісячно, але не менше ніж по 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Стягнення аліментів у зміненому розмірі здійснювати з дня набрання даним рішенням суду законної сили і до досягнення найстаршою дитиною - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1- повноліття.

В іншій частині позову відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 16.03.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак