Постанова

Іменем України

06 березня 2018 року

м. Київ

справа № 583/1650/16-ц

провадження № 61-5602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, служба у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації Сумської області,

третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, служби у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації Сумської області, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради, про відібрання дитини за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Собини О. І., Левченко Т. А., Околота Г. М.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, служби у справах дітей Охтирської районної державної адміністрації Сумської області, третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Охтирської міської ради, про відібрання дитини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Сумської області від 14 квітня 2016 року, визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_1, за адресою: АДРЕСА_1. Однак ОСОБА_2 умисно не виконує рішення суду та продовжує незаконно утримувати сина за своїм місцем проживанням, тому просила ухвалити рішення, яким відібрати малолітнього сина ОСОБА_4 у відповідача та негайно передати його матері.

Рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року позов задоволено. Вирішено відібрати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у батька ОСОБА_2 та передати його матері ОСОБА_1 Вирішено питання про розподіл судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що матеріалами справи підтверджується факт неможливості з боку матері без судового втручання повернути сина, а тому є необхідність у його відібранні від батька та передачі матері, відповідно до положень частини першої статті 162 Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Рішенням апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що після переїзду малолітнього сина сторін разом з матір'ю до будинку його бабусі , розташованого в АДРЕСА_2, місце реєстрації малолітньої дитини, в порядку, передбаченому законом, не змінювалось, оскільки не змінювалось і місце реєстрації його батьків. Звертаючись з позовом до суду, позивач обґрунтовувала свої вимоги не тим, що відповідач викрав або іншим способом самочинно змінив місце проживання їх малолітнього сина, а тим, що вона після набрання чинності рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 16 лютого 2016 року, яким визначено місце проживання її малолітнього сина разом з нею, не має можливості виконати це рішення та забрати дитину, оскільки відповідач, на її думку, незаконно його утримує за місцем свого проживання, а працівники служби у справах дітей та органу опіки та піклування не сприяють виконанню рішення суду. Таким чином, позивач намагається в такий спосіб виконати рішення суду та примусово забрати малолітню дитину за місцем свого проживання.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року та залишити в силі рішення Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 05 серпня 2016 року, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач самочинно змінив місце проживання дитини, без погодження з позивачем, забрав дитину, коли позивача не було поряд, бо нібито дитина сама про це попросила. Працівники виконавчої служби відмовилися виконувати рішення суду, зазначивши що у виконавчому листі тільки визначено місце проживання дитини і не зобов'язано будь-кого вчинити дії.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить залишити без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_1, а рішення апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Заперечення мотивоване тим, що 13 жовтня 2015 року відповідач забрав жити до себе свого сина з погодженням зі своєю (на той час) дружиною і будь-яких спорів про визначення місця проживання на той час між ними не було, а виник тоді, коли стало питання про стягнення аліментів з відповідача. Після винесення рішення про негайне відібрання дитини позивачем був поданий виконавчий лист до відділу виконавчої служби. Почивачу було забезпечено доступ до дитини, але позивач не змогла навіть поспілкуватися з дитиною, оскільки дитина не бажає жити з нею і боїться її внаслідок насилля, яке мати застосовувала до свого сина раніше.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 лютого 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що з 05 червня 2010 року по 10 грудня 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі. Заочним рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області від 10 грудня 2015 року шлюб між сторонами розірвано (а. с. 7).

В період спільного проживання у сторін народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками якого є ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а. с. 6).

З народження і до 1 вересня 2015 року малолітній син сторін проживав разом з батьками та сестрою Софією (дочкою позивачки від попереднього шлюбу) в будинку, належному в порядку, передбаченому частиною п'ятою статті 1268 ЦК України, ОСОБА_2, за адресою: АДРЕСА_3 А з 01 вересня 2015 року позивач разом зі своїми дітьми виїхала з будинку та проживає у своєї матері - ОСОБА_6 в АДРЕСА_4

13 жовтня 2015 року відповідач ОСОБА_2 забрав сина до себе, і з цього часу малолітній ОСОБА_3 проживає окремо від матері та сестри разом із батьком. Починаючи з 02 листопада 2015 року дитина переведена до Височанського НВК де і продовжує навчання.

16 лютого 2016 року рішенням Охтирського міськрайонного суду Сумської області визначено місцем проживання малолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання його матері ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_5 У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1. про визначення місцем проживання малолітнього ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_2 відмовлено (а. с. 8-11, 12-13).

05 травня 2016 року позивач намагалася забрати сина зі школи село Високе Охтирського району згідно з рішенням суду, яке вступило в законну силу, однак їй це не вдалося, оскільки дитина почала кричати, не бажаючи їхати з матір'ю, а учні разом із вчителькою ОСОБА_7 перешкодили у цьому, забравши дитину із транспортного засобу позивачки, після чого одразу ж на виклик вчительки приїхав відповідач та відвіз дитину додому.

За домовленістю сторін, ОСОБА_1 28 липня 2016 року приїжджала до місця проживання відповідача з метою забрати дитину, однак ОСОБА_3 не вийшов до неї. Ці події відбувалися у присутності представника Служби у справах дітей Охтирської РДА та працівників Височанської сільської ради, які були запрошені відповідачем.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції посилаючись на положення частини першої статті 162 СК України виходив з того, що якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону чи рішення суду проживала малолітня дитина, змінить місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що норма частини першої статті 162 СК України не підлягає застосуванню, оскільки місце реєстрації малолітньої дитини, в порядку, передбаченому законом, не змінювалось, оскільки не змінювалось і місце реєстрації його батьків. Крім того, батьки дитини ще перебували у зареєстрованому шлюбі, рішенням суду місце проживання малолітнього ОСОБА_3 разом з матір'ю за місцем її фактичного проживання не визначалось, а тому відсутні підстави стверджувати, що відповідач, як батько дитини 13 жовтня 2015 року самочинно змінив місце його проживання.

Проте з таким висновком погодитися не можливо, оскільки він суперечить встановленим обставинам справи. Суд апеляційної інстанції, розглядаючи позовні вимоги про відібрання дитини, ототожнює поняття місце проживання дитини з житловими правами батька. Тому висновок зроблений з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Відібрання дитини як спосіб захисту прав та законних інтересів є досить специфічним, оскільки насамперед стосується захисту прав дитини.

Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання.

Судами встановлено, що на час розгляду справи про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, з жовтня 2015 року ОСОБА_2 без згоди ОСОБА_1 забрав сина до себе, самовільно змінив місце проживання дитини, перевів його до іншого навчального закладу.

Вказані обставини були предметом дослідження судів першої та апеляційної інстанції під час вирішення між батьками неповнолітнього ОСОБА_3 спору про місце його проживання.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 про відібрання дитини, апеляційний суд виходив з того, що правовідносини сторін у справі не регулюються статтею 162 СК України, оскільки ОСОБА_3 та його матір ОСОБА_1 до 01 серпня 2015 року проживали і були зареєстровані в будинку за місцем проживання ОСОБА_2 - відповідача у справі. На час звернення до суду з даним позовом позивач не змінювала місце реєстрації. Відсутні підстави стверджувати, що відповідач як батько дитини самочинно змінив місце його проживання.

При цьому апеляційний суд не врахував, що фактично після припинення сімейних стосунків подружжя ОСОБА_2, неповнолітній син сторін ОСОБА_3 до жовтня 2015 року проживав разом із позивачем і своєю сестрою за адресою: АДРЕСА_6

Дитина проживає з батьком за іншою адресою без згоди матері, що є підставою для висновку про те, що встановлене судом місце проживання дитини з матір'ю змінене без її згоди.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції на порушення вимог статтей 212-214 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи) на зазначене уваги не звернув, у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин. Постановив рішенням з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Це унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

За таких обставин рішення апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Сумської області від 06 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення апеляційного суду втрачає законну силу та подальшому виконанню не підлягає.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило