Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 524/1629/16-ц

провадження № 61-251св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач -приватне акціонерне товариство «Обод»,

представник відповідача - ОСОБА_3,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Омега»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до приватного акціонерного товариства «Обод» (далі - ПрАТ «Обод»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Омега» (далі - ПрАТ «АСК «Омега»), про відшкодування майнової і моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 27 серпня 2015 року ОСОБА_4, який перебував у трудових відносинах із ПрАТ «Обод» та виконував трудові обов'язки на автомобілі Citroen Berlingo, номерний знак НОМЕР_1, порушив Правила дорожнього руху і допустив зіткнення з належним йому на праві власності автомобілем Hyundai Sonata, номерний знак НОМЕР_2, у результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2015 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 25 грудня 2015 року № 119/2 вартість відновлювального ремонту належного йому автомобіля становить 215 856,43 грн.

ПрАТ «АСК «Омега», в якому була застрахована цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, виплатило йому страхове відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

Оскільки страхового відшкодування недостатньо для повного відшкодування шкоди, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ПрАТ «Обод» 165 856,43 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

У червні 2017 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій, вказуючи на те, що згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 12 квітня 2017 року, призначеної ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 листопада 2016 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано збитки у розмірі 251 726,36 грн, просив суд стягнути з ПрАТ «Обод» 201 726,36 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 20 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 серпня 2017 року у складі судді Рибалки Ю. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «Обод» на користь ОСОБА_1 201 726,36 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди і судовий збір у розмірі 2 157,26 грн. У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що шкода позивачу була завдана працівником ПрАТ «Обод» під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, тому відповідач відповідно до положень статей 1166, 1167, 1172, 1187 ЦК України повинен відшкодувати цю шкоду. Встановивши, що страхової виплати недостатньо для відшкодування шкоди, завданої позивачу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, розмір якої визначено висновком судової автотоварознавчої експертизи від 12 квітня 2017 року, суд відповідно до статті 1194 ЦК України стягнув з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 201 726,36 грн. Також суд вважав, що позивачем доведено завдання моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, який у даному випадку є розумним і справедливим.

При визначенні розміру матеріальної шкоди суд виходив із

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «Обод» задоволено. Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 серпня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої позивачу було завдано шкоди, сталася о 17 год. 30 хв., а робочий день ОСОБА_4 відповідно до табеля використання робочого часу за серпень 2015 року ПрАТ «Обод» закінчився о 16 год. 30 хв., тобто в позаробочий час, тому підстав для стягнення шкоди з відповідача як з роботодавця немає. При цьому позивачем не надано суду доказів того, що ОСОБА_4, керуючи автомобілем Citroen Berlingo, номерний знак НОМЕР_1, виконував свої трудові обов'язки.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Обставини того, що ОСОБА_4 при завданні позивачу шкоди виконував трудові обов'язки встановлені постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2015 року та не заперечувалися відповідачем під час розгляду справи в суді першої інстанції, тому апеляційний суд безпідставно скасував рішення місцевого суду та відмовив у задоволенні позову.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 27 серпня 2015 року на ділянці траси Бориспіль-Дніпропетровськ, яка знаходиться в Кременчуцькому районі Полтавської області, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Citroen Berlingo, номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4, та автомобіля Hyundai Sonata, номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_5

Власником автомобіля Citroen Berlingo, номерний знак НОМЕР_1, є ПрАТ «Обод», а власником автомобіля Hyundai Sonata, номерний знак НОМЕР_2, - ОСОБА_1

Постановою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 09 листопада 2015 року, яка відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої прийнято цю постанову, встановлено, що вказана дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_4, який працює водієм у ПрАТ «Обод» та під час цієї пригоди виконував свої трудові обов'язки.

Згідно з висновком судової автотоварознавчої експертизи від 12 квітня 2017 року, призначеної ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 10 листопада 2016 року, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 було завдано матеріальний збиток у розмірі 251 726,36 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4, як водія автомобіля Citroen Berlingo, номерний знак НОМЕР_1, була застрахована в ПрАТ «АСК «Омега», тому страховик відповідно до лімітів відповідальності виплатив ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 50 000,00 грн.

На підставі вказаного, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Встановивши, що ОСОБА_4 під час дорожньо-транспортної пригоди перебував у трудових відносинах з ПрАТ «Обод» та виконував трудові обов'язку, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов, при цьому апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення шкоди з ПрАТ «Обод».

Відповідно до частин першої, третьої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

У частині першій статті 60 ЦПК України 2004 року закріплено загальне правило розподілу обов'язків з доказування, а саме кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків наявності підстав звільнення від доказування.

Конкретні доказові презумпції передбачені нормами матеріального права.

Так особливістю деліктної відповідальності за завдану шкоду є презумпція вини завдавача шкоди.

Тобто відсутність вини у завданні шкоди повинен доводити сам завдавач шкоди, а позивач доводить лише факти, на яких ґрунтуються його позовні вимоги.

У тих випадках, коли шкоди завдано працівниками під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків, зобов'язання щодо її відшкодування покладаються на роботодавця (частина перша статті 1172 ЦК України).

Для покладення на юридичну особу відповідальності, передбаченої статтею 1172 ЦК України, необхідна наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправна поведінка працівника; причинний зв'язок між такою поведінкою і шкодою; вина особи, яка завдала шкоду), так і спеціальних умов (перебування у трудових відносинах з юридичною особою або фізичною особою - роботодавцем незалежно від характеру таких відносин; завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків).

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків необхідно розуміти виконання роботи згідно з трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоч і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами протягом усього робочого часу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 вересня 2016 року у справі № 6-933цс16.

Так, встановивши, що дорожньо-транспортна пригода сталася о 17 год. 30 хв., а робочий день ОСОБА_4 закінчився о 16 год 30 хв., апеляційний суд безпідставно відмовив у задоволенні позову до ПрАТ «Обод», не встановивши при цьому мету використання водієм ОСОБА_4 службового автомобіля, доказів неправомірності заволодіння транспортним засобом ПрАТ «Обод» суду не надало.

Зазначені обставини правильно встановлені судом першої інстанції й апеляційним судом не спростовані.

Згідно з частинами другою, третьою і четвертою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Якщо неправомірному заволодінню іншою особою транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом сприяла недбалість її власника (володільця), шкода, завдана діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, відшкодовується ними спільно, у частці, яка визначається за рішенням суду з урахуванням обставин, що мають істотне значення.

У пункті 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» судам роз'яснено, що на особу, яка перебувала в трудових відносинах на підставі трудового договору (контракту) і завдала шкоди життю чи здоров'ю у зв'язку з використанням транспортного засобу, що належить роботодавцю, відповідальність за завдання шкоди може бути покладена лише за умови, якщо буде доведено, що вона заволоділа транспортним засобом неправомірно (частини третя і четверта статті 1187 ЦК України).

Таким чином, встановивши, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах з відповідачем і під час дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої позивачу було завдано шкоди, виконував трудові обов'язки водія підприємства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що за шкоду, завдану працівником, несе відповідальність роботодавець - ПрАТ «Обод».

Також суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 1167, 1172, 1187, 1188 ЦК України та врахувавши висновок Верховного Суду України, викладений у постанові 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13, дійшов правильного висновку, що моральна шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела підвищеної небезпеки.

Вимоги про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його транспортний засіб отримав механічні пошкодження, що призвело до вимушених змін у його житті, душевних переживань, неможливості використання автомобіля за його призначенням, необхідності пошуку значних коштів для його ремонту.

Суд першої інстанції, давши належну оцінку вказаним обставинам, встановивши наявність завданої позивачу моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, обґрунтовано визначив розмір такої шкоди у 5 000,00 грн, який за конкретних обставин справи є розумним і справедливим.

При цьому апеляційним судом безпідставно скасовано рішення місцевого суду, яке відповідає закону, та відмовлено у задоволенні позову, оскільки відповідач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів того, що ОСОБА_4 заволодів транспортним засобом неправомірно, що, за встановлених обставин справи, може бути єдиною підставою для покладення на нього відповідальності за завдану шкоду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

На підставі вказаного рішення апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції - залишенню в силі.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Таким чином, з ПрАТ «Обод» на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за подання касаційної скарги у розмірі 5 136,92 грн.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 05 грудня 2017 року скасувати.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 01 серпня 2017 року залишити в силі.

Стягнути з приватного акціонерного товариства «Обод» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 5 136,92 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В. Білоконь Б. І. Гулько С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк