ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2018 року

м.Суми

Справа №576/146/18

Провадження № 22-ц/788/746/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Левченко Т. А., Собини О.І.,

з участю секретаря судового засідання Пархоменко А.П.,

представника Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06 березня 2018 року в складі судді Сапон О. В., ухваленого у м. Глухові, повний текст якого складений 06 березня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

24 січня 2018 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернулось з позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитного боргу, вимоги якого обґрунтовані тим, що з відповідачем 22 червня 2016 року був укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом. Скориставшись кредитними коштами, взятих на себе зобовязань з вчасного їх повернення ОСОБА_2 не виконала, тому станом на 18 грудня 2017 року утворився борг на загальну суму 12026,35 грн., який банк просив стягнути з відповідача на свою користь.

Рішенням Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06 березня 2018 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 4077,41 грн., а також 597,32 грн. судового збору.

У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

ПАТ КБ «Приватбанк» з вказаним рішенням суду не погодилось і, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати в частині стягнення заборгованості по процентам та стосовно відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені та штрафу і ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що суду були надані належні письмові докази для підтвердження кредитної заборгованості та всіх її складових, однак, відповідач вказаної заборгованості не спростував. Також позивач послався на те, що відповідач, на його думку, погодився на запропоновані банком умови договору, у тому числі на збільшення і зменшення процентної ставки, оскільки відповідних дій банку не оскаржував, а продовжував користуватися кредитними коштами на запропонованих умовах.

В частині задоволених позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту судове рішення не оскаржується.

Відзив від відповідача на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника банку ОСОБА_1, який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Із матеріалів справи вбачається, що 22 червня 2016 року ОСОБА_2 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 6).

Підписуючи анкету-заяву, ОСОБА_2 погодилася, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з Тарифами, правилами користування та основними умовами обслуговування і кредитування складає між нею та банком договір про надання банківських послуг.

Також своїм підписом у анкеті-заяві відповідач засвідчила, що вона ознайомилася і погодилася з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Одночасно, як вбачається з анкети-заяви, заявника було проінформовано, що Умови та Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті банку. Заявник зобовязався виконувати вимоги Умов та Правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, банк надав розрахунок заборгованості, в якому зазначено, що за кредитним договором № б/н від 22 червня 2016 року станом на 18 грудня 2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 12026,35 грн., яка складається з 3731,84 грн. заборгованості за кредитом, 2893,46 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 4362,18 грн. пені, а також 1048,87 грн. судового штрафу (а.с. 5).

З довідки банку також вбачається, що термін дії кредитної картки відповідача за № 277601 встановлений: лютий 2020 року.

Частково задовольняючи позовні вимоги Банку щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом за обліковою ставкою Національного банку України та, відмовляючи у стягненні з неї суми пені та штрафу, суд першої інстанції виходив з того, що Умови та Правила надання банківських послуг, які регулюють розмір річної процентної ставки за кредитом, якими також передбачена відповідальність позичальника у випадку неналежного виконання зобовязань за договором, відповідач ОСОБА_2 не підписувала, а у матеріалах справи відсутні докази того, що оригінали вказаних документів були передані відповідачу, у звязку з чим, як вказав суд, їх не можна вважати складовою частиною кредитного договору.

З такими висновками суду колегія суддів у повній мірі погодитись не може, виходячи з наступного.

Так, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Отже, передумовою для виникнення у позичальника обовязку повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування ними має бути встановлений факт отримання і використання кредитних коштів відповідачем.

Факт отримання і використання ОСОБА_2 кредитних коштів підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору, в якому відображений рух коштів, а саме: отримання, використання і часткове повернення кредитних коштів позичальником.

Як зазначалось вище, ОСОБА_2, підписавши 22 червня 2016 року анкету-заяву, приєдналася до Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «Приватбанк», а також погодилася із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів.

Водночас, суд першої інстанції вважав, що надані позивачем докази у своїй сукупності не доводять позовні вимоги в частині права банку на стягнення процентів за користування кредитом відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг, поданих останнім разом з позовом, і які, до того ж, як вказав суд, не підписані відповідачем, тому визначив розмір заборгованості по процентам на рівні облікової ставки Національного банку України.

При цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором за період з 01 червня 2016 року по 18 грудня 2017 року, з якого вбачається, що з 15 серпня 2016 року по 18 березня 2017 року позичальник частково погашала борг, тобто, користувалася кредитними коштами і, тим самим, погоджувалася з встановленою банком на момент підписання анкетизаяви процентною ставкою за користування кредитом на рівні 43,2 % річних.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно з положеннями ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Частинами першою-третьою ст. 633 ЦК України передбачено, що договори, які укладаються банком з фізичними особами, є публічними.

Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Виходячи з вимог частини першої ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч. 2 ст. 1067 ЦК України банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунку з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам.

Встановивши, що ПАТ КБ «Приватбанк» надав до суду копію анкети-заяви ОСОБА_2 від 22 червня 2016 року разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк» та з розрахунком заборгованості, з чого вбачається, що відповідач погодилася із запропонованими банком умовами використання кредитних коштів, тобто, зі сплатою 43,2 % річних за користування кредитом, так як з розрахунком заборгованості підтверджується факт використання кредитних коштів, їх часткове повернення позичальником, тобто, вказані обставини відповідачем не оспорювались, тому, на думку колегії суддів, договір позичальником частково виконувався. До того ж, згідно зі ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Отже, на думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами на рівні 43,2 % річних.

У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Частиною 3 цієї ж статті ЦК України у тій же редакції було передбачено, що фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, правила застосування банком змінюваної процентної ставки відповідно до ч. 4 ст. 1056-1 ч. 1 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання відповідачем анкети-заяви) позивачем не дотримані, а саме: позичальник письмово не повідомлявся не пізніш, як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовувалась нова процентна ставка; у кредитному договорі, зокрема, в анкеті-заяві не був встановлений порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу.

Відтак, слід вважати, що ОСОБА_2 мала обовязок перед банком сплачувати не більше, ніж 43,2 % річних за користування кредитними коштами, тому позовні вимоги в частині стягнення з неї 2893,46 грн. заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, розрахунок стосовно якої зроблений позивачем з урахуванням безпідставно збільшеної процентної ставки, (враховуючи коефіцієнт процентної ставки 2), підлягають частковому задоволенню, а рішення суду в цій частині скасуванню.

Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Із зробленого апеляційним судом розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 22 червня 2016 року станом на 18 грудня 2017 року, вбачається, що заборгованість відповідача зі сплати процентів становить 1211,40 грн., виходячи з процентної ставки 43,2 % річних, встановленої для кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» (3721,84 грн.х275днів:365днівх43,2%).

При цьому, колегія суддів враховує обставини того, що визначаючи заборгованість за процентами, суд першої інстанції вважав, що період, за який виникла спірна заборгованість, обліковується з 19 березня 2017 року по 18 грудня 2017 року. Також, як вбачається з матеріалів справи, сторони не спростовують висновків суду у вказаній частині.

Доказів на спростування вищевказаного розрахунку кредитної заборгованості суду не надано. До того ж, як вважає колегія суддів, визначений апеляційним судом розрахунок заборгованості по процентам узгоджується з умовами кредитного договору, на які погодився відповідач, підписавши 22 червня 2016 року анкету-заяву та, погашаюючи у подальшому кредит, виходячи з узгодженого розміру процентів.

Отже, приймаючи до уваги, що визначаючи розмір заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи із облікової ставки Національного банку України, суд першої інстанції, тим самим, неповно зясував обставини, що мають значення для справи, а його висновки в цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону, тому рішення суду в зазначеній частині необхідно скасувати, стягнувши з ОСОБА_2 на користь банку заборгованість по процентам за користування кредитними коштами в сумі 1211,40 грн., а не 355,57 грн., як вказав суд першої інстанції.

Крім того, колегія суддів не може погодитись з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача неустойки, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.546 та ст.549 ЦК виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою чи іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (п.3 ч.1 ст.611 ЦК).

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині стягнення з позичальника пені та штрафу, позивач посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, які надані суду разом з позовною заявою, а саме на:

- п. 2.1.1.12.6.1, згідно з яким при непогашенні простроченого кредиту на суму від 100 грн. клієнт сплачує Банку пеню відповідно до встановлених тарифів, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті;

- п. 2.1.1.7.6, яким встановлено, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн.+5% від суми позову.

Тобто, як вбачається з матеріалів справи, за одне й те саме порушення зобов'язання фактично передбачена подвійна відповідальність позичальника. При цьому, в ст.61 Конституції України зазначено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

З урахуванням того, що позов банку в частині стягнення процентів за користування кредитом задоволений частково, а відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом заборгованість за судовим штрафом в розмірі 1048,87 грн. нарахована на загальну суму заборгованості, яка складає 6615,3 грн. (3721,84 грн. заборгованість за кредитом+2893,46 грн. проценти), тому колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача пеню, яка нарахована банком в сумі 900 грн., як визначено у розрахунку заборгованості за кредитом (а.с. 5), що також узгоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення на користь банку штрафу в розмірі 1048,87 грн.

При цьому, колегія суддів не може взяти до уваги суму пені, нараховану банком за прострочене зобовязання (стовпчик 11 розрахунку а.с. 5), оскільки вказаний розмір неустойки свідчить про притягнення відповідача до подвійної відповідальності у вигляді пені.

Отже, позов банку в частині стягнення неустойки підлягає частковому задоволенню.

Таким чином, всього з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 5833,24 грн. (3721,84 грн. заборгованість за кредитом + 1211,40 грн. заборгованість за процентами+900 грн. пеня) в якості заборгованості за кредитним договором.

Приймаючи до уваги, що при ухваленні рішення суд в резолютивній частині вказав про стягнення загальної суми заборгованості, без посилання на її складові, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, а апеляційна скарга, відповідно, має бути частково задоволена.

Оскільки позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають задоволенню частково, а саме: на 48 %, тому на підставі ч. 1, ч. 2, ч. 13 ст. 141 ЦПК України сплачені ПАТ КБ «Приватбанк» судові витрати в суді першої інстанції у сумі 845,76 грн. в якості судового збору (48 % від 1762 грн.), а не 597,32 грн., як помилково вказав суд першої інстанції, та в апеляційному суді у сумі 1268,64 грн. (48% від 2643 грн.), виходячи з принципу пропорційності до задоволених позовних вимог, слід компенсувати позивачу за рахунок ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 1, п. 4; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Глухівського міськрайонного суду Сумської області від 06 березня 2018 року в даній справі скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк».

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 червня 2016 року в сумі 5833 грн. 24 коп., яка складається з: 3721 грн. 84 коп. - заборгованості за кредитом, 1211 грн. 40 коп. заборгованості за процентами, 900 грн. пені.

В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» в частині стягнення штрафу відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» у відшкодування фактичних витрат по сплаті судового збору за розгляд справи у суді першої інстанції в розмірі 845 грн. 76 коп. та за апеляційний перегляд рішення суду в розмірі 1268 грн. 64 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: Т.А. Левченко

ОСОБА_3