АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2018 року

м. Харків

справа № 641/9419/16-ц

провадження № 22ц/790/1040/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого- Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

розглянув в порядку спрощеного провадження в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Комінтернівський РВ ГУ Департамент міграційної служби України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування в житловому будинку та зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про вселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року (постановлене суддею Григор'євим Б.П. в приміщенні суду в м.Харкові)

установив:

У листопаді 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, Комінтернівський РВ ГУ Департамент міграційної служби України в Харківській області про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування в житловому будинку, в якому просив усунути перешкоди в користуванні і розпорядженні власністю, визнавши ОСОБА_3 такою, що втратила право користування в житловому будинку АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що йому на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1. В зазначеному будинку зареєстровані він, його сестра ОСОБА_7, родичка ОСОБА_8, та його колишня дружина ОСОБА_3 Шлюб між ним та відповідачкою було розірвано 18.12.2009 року. ОСОБА_3 на даний час не є членом його сім'ї.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні і розпорядженні власністю, визнано ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1.

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з заявою про перегляд заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 березня 2017 року заяву ОСОБА_3 задоволено, заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року скасовано, справу призначено до розгляду в загальному порядку.

В квітні 2017 року ОСОБА_3 звернулась з зустрічним позовом, в якому просила усунути перешкоди у користуванні жилим приміщенням шляхом зобов'язання ОСОБА_2 забезпечити їй доступ до приміщення 2-5 домоволодіння АДРЕСА_1, яке вона фактично займає, зобов'язати ОСОБА_2 підключити електрику в приміщення та забезпечити їй доступ до газового обладнання.

В обґрунтування позову зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 1984 року. З цього ж часу вона була зареєстрована за спірною адресою та постійно там проживала. Дане домоволодіння, а саме 15/100 належить ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 28.07.2001 року та 15/200 на підставі договору дарування від 14.07.2016 року. Ще до того, як ОСОБА_2 став власником частини домоволодіння вона з ним постійно приймала участь у ремонті та інших необхідних роботах. На той час вона працювала та мала постійний дохід, котрий вкладала у сім'ю. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 2009 року без її відома шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Після розірвання шлюбу вона зі згоди колишнього чоловіка стала проживати в помешканні 2-5. Таким чином між ними створився фактичний порядок користування жилим приміщенням. Після того як ОСОБА_2 почав порушувати її права в користуванні жилим приміщенням, вона була вимушена звернутись до суду та рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 17.09.2013 року, яке набрало законної сили, суд зобов'язав ОСОБА_2 не перешкоджати їй в користуванні житловим приміщенням 2-5 спірного домоволодіння. Однак, не зважаючи на рішення суду всі ці роки в її кімнаті було відсутнє електропостачання, в зв'язку з чим вона була вимушена розводити багаття у дворі будинку, також в неї відсутні ключі від вхідної двері та вона вимушена потрапляти в будинок через вікно. На теперішній час ОСОБА_2 взагалі виселив її з приміщенням 2-5, хоча вона добросовісно виконує свої обов'язки по утриманню житла, сплачує за нього. Іншого житла в неї немає, тому вона мас право на проживання. ОСОБА_2 усіляко намагається вигнати її зі спірного житлового будинку.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено.

Усунуто перешкоди в користуванні і розпорядженні власністю, визнавши ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 такою, що втратила право користування жилим приміщенням в житловому будинку АДРЕСА_1.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 відмовлено.

Не погодившись із вказаним вище рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернулась з апеляційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказане рішення скасувати, та ухвалити нове, який у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, її зустрічні позовні вимоги задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що вона набула права користування житлом у встановленому законом порядку - як член родини, а саме як дружина позивача та факт розірвання між ними шлюбу не позбавляє її права користування займаним приміщенням, відповідно до приписів статті 156 ЖК УРСР.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 - без задоволення, посилаючись на те, що рішення суду законне і обґрунтоване, усі обставини по справі судом першої інстанції ретельно вивчені, надані ОСОБА_3 докази та пояснення не знайшли свого підтвердження у суді першої інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 05 лютого 2018 року в порядку ч.1 ст. 369 ЦПК України розгляд справи був призначений в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_2 та відмову в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем порушено право власності ОСОБА_2 на належний йому будинок за адресою АДРЕСА_1, тому він має право на усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення з нього відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким висновком, оскільки суд дійшов його з урахуванням з'ясованих обставин справи та належної правової оцінки наданим доказам, яка ґрунтується на вимогах закону.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 липня 2001 року, яке зареєстроване в реєстрі за № 4-855, виданого 11-ю ХДНК та згідно Угоди про поділ майна від 28 липня 2001 року, яка зареєстрована в реєстрі за № 4-856, посвідченої державним нотаріусом Одинадцятої харківської державної нотаріальної контори, ОСОБА_10 ОСОБА_2 та ОСОБА_7 в рівних частках кожному перейшло 15/100 частин домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_1.

Згідно договору дарування частки житлового будинку від 14 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Жамойда Г.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1113, ОСОБА_7 подарувала безоплатно, а ОСОБА_2 прийняв в дар 15/200 часток у праві спільної часткової власності на два житлові будинки АДРЕСА_1.

Також відповідно до договору дарування частки житлового будинку від 14 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області ОСОБА_12 та зареєстрованого в реєстрі за № 1113, ОСОБА_7, яка діє від імені та в інтересах гр. Російської Федерації ОСОБА_14 на підставі довіреності, подарувала безоплатно, а ОСОБА_2 прийняв в дар 15/100 часток у праві спільної часткової власності на два житлові будинки АДРЕСА_1.

В житловому будинку АДРЕСА_1 зареєстровані - ОСОБА_2, сестра ОСОБА_7, родичка ОСОБА_8 та колишня дружина ОСОБА_2 - відповідач по справі, ОСОБА_3, про що свідчить довідка надана адміністрацією Комінтернівського району Харківської міської ради № 1511/0/102-16 від 18.11.2016 року.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу від 18 грудня 2009 року, виданого Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано, про що зроблено актовий запис № 527 від 2009 року грудня місяця 18 числа.

Крім того, судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_3 протягом тривалого часу в будинку АДРЕСА_1 не проживає, оплату за комунальні послуги не здійснює, майна, що належить відповідачці в будинку немає. Окрім того, відповідач не приймає жодних засобів щодо збереження за нею права користування житловою площею в спірному житловому будинку.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

При цьому згідно до статті 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпоряджання своїм майном.

Згідно з постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав "Члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК)- Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права і користування житлом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що є підстави для визнання її такою, що втратила право користування спірною жилою площею.

Згідно зі статі 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України).

Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З пояснень свідків у суді першої інстанції вбачається, що ОСОБА_3 тривалий час у спірному домоволодінні не проживає.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 дійсно періодично проживає у спірному будинку, однак на даний час вона не є членом сім'ї власника, будь-які угоди з приводу користування спірним житловим будинком між сторонами не укладались, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення вимог ОСОБА_2.

Відмовляючи у задоволені зустрічного позову ОСОБА_3 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що вона не є власником спірного домоволодіння, на даний час вона не є членом сім'ї власника. Як зазначав суд першої інстанції, до виниклих правовідносин не підлягають застосуванню статті Житлового кодексу, на які посилається ОСОБА_3 в своєму зустрічному позові, оскільки ст. 64 ЖК України передбачає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. В даному випадку ОСОБА_2 є власником житлового приміщення, а ОСОБА_3 не є членом його сім'ї.

З огляду на вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, постановлено з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 365, 366, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 листопада 2017 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 20 березня 2018 р.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко