судді Великої Палати Верховного Суду
14 листопада 2018 року
Справа № 691/1181/17
Провадження № 14-322цс18
у справі за позовом керівника Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області до Головного управління Держгеокадастру у Черкаській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Черкаській області), ОСОБА_3, Фермерського господарства «Царина» (далі - ФГ «Царина») про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування державної реєстрації договорів оренди та суборенди земельних ділянок за касаційною скаргою ФГ «Царина» на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2017 року у складі судді Синиці Л. П. та постанову Апеляційного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року у складі колегії суддів Нерушак Л. В., Карпенко О. В., Бородійчука В. Г.
14 листопада 2018 року Велика Палата Верховного Суду закрила касаційне провадження у вказаній справі в частині оскарження ухвали суду першої інстанції, а в частині постанови апеляційного суду - направила справу для продовження розгляду до апеляційного суду.
Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що касаційна скарга ФГ «Царина» на ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2017 року подана з підстав недотримання судом правил юрисдикції, що не передбачено статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року), тому касаційне провадження у справі в цій частині підлягає закриттю.
Стосовно постанови апеляційного суду Велика Палата Верховного Суду керувалася тим, що, установивши, що апеляційна скарга не містить посилання на порушення правил підсудності, суд апеляційної інстанції розглянув їїповністю по суті, залишивши без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі - без змін, зазначивши, що справа має розглядатися в порядку цивільного судочинства судом загальної юрисдикції, тоді як у разі помилкового відкриття апеляційного провадження воно підлягало припиненню.
З наведеними висновками не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається, що у вересні 2017 року керівник Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив визнати незаконними та скасувати накази ГУ Держземагентства у Черкаській області від 15 січня 2015 року про надання ОСОБА_3в оренду земельних ділянок: № 23-283/14-15-СГ, площею 3,000 га; № 23-282/14-15-СГ, площею 17,2067 га; № 23-281/14-15-СГ, площею 7,9632 га; № 23-279/14-15-СГ, площею 30,2073 га; № 23-278/14-15-СГ, площею 32,6753 га; № 23-278/14-15-СГ, площею 54,0721 га; № 23-277/14-15-СГ, площею 39,5243 га.
Також просив визнати недійсними договори оренди земельних ділянок та скасувати їх державну реєстрацію, а саме: від 15 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_3 та ГУ Держземагентства в Черкаській області, про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_1, площею 3,000 га в адміністративних межах Товстівської сільської ради Черкаської області (далі - Товстівська сільрада) для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_6, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21732838); про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_2, площею 54,0721 га в адміністративних межах Товстівської сільради для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_3, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21731186); про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_4, площею 30,2073 га в адміністративних межах Товстівської сільради для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_7, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21728984); про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_5, площею 39,5243 га в адміністративних межах Товстівської сільради для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_8, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21733380); про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_9, площею 32,6753 га в адміністративних межах Товстівської сільради для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_11, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21738479); про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_10, площею 17,2067 га в адміністративних межах Товстівської сільради для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_23, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21734559); про передачу ОСОБА_3 в оренду земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_12, площею 7,9632 га в адміністративних межах Товстівської сільради для ведення фермерського господарства (зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 28 травня 2015 року за № НОМЕР_22, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 червня 2015 року, індексний № 21733850).
Позивач просив скасувати державну реєстрацію договорів суборенди земельної ділянок, а саме: від 02 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_3 та ФГ «Царина», про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_14, площею 3,000 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_15); про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_13, площею 54,0721 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_16); про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_17, площею 30,2073 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_19); про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_18, площею 39,5243 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_20); про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_21, площею 32,6753 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_25); про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_24, площею 17,2067 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_26); про передачу в суборенду ФГ «Царина» земельної ділянки, кадастровий № НОМЕР_27, площею 7,9632 га в адміністративних межах Товстівської сільради (рішення про державну реєстрацію від 04 лютого 2016 року № НОМЕР_28).
Ухвалою Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2017 року відкрито провадження у справі.
Ухвалу місцевого суду мотивовано тим, що позовна заява подана та оформлена з додержанням вимог статей 119, 120 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; у редакції, чинній на час постановлення ухвали), а справа підсудна Городищенському районному суду Черкаської області, зважаючи на наявні у справі відомості.
Не погоджуючись з указаною ухвалою місцевого суду, 12 грудня 2017 року (поштовий штемпель на конверті) ФГ «Царина» направило засобами поштового зв'язку апеляційну скаргу (а. с. 118 - 121).
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), яким ЦПК України викладено в новій редакції.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Аналогічна вимога містилася й у частині третій статті 2 ЦПК України (у редакції, чинній на час постановлення ухвали місцевого суду).
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ФГ «Царина» залишено без задоволення, ухвалу Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2017 року - без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що місцевий суд зробив обґрунтований висновок про відкриття провадження у цій справі відповідно до вимог чинного законодавства.
У березні 2018 року ФГ «Царина» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просило скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно відкрив провадження у справі, оскільки не допускається об'єднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства. Зокрема, суди залишили поза увагою, що позовні вимоги у частині до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області та ФГ «Царина» підлягають розгляду за правилами господарського судочинства. Крім того, правовідносини, які виникли внаслідок прийняття органами державної реєстрації рішень про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно, є не приватноправовими, а публічно-правовими, за участю органу державної реєстрації як суб'єкта владних повноважень у зв'язку зі здійсненням ним владних управлінських функцій, а тому, на думку заявника, позовні вимоги про скасування таких рішень необхідно розглядати за правилами адміністративного судочинства адміністративним судом, а не загальним судом.
Вважаю правильними наведені в мотивувальній частині постанови Великої Палати Верховного Суду міркування стосовно юрисдикційності цього спору з огляду на таке.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року, закріплено принцип доступу до правосуддя.
Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розуміють здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.
Здійснюючи тлумачення положень Конвенції, ЄСПЛ у своїх рішеннях указав, що право на доступ до правосуддя не має абсолютного характеру та може бути обмежене: держави мають право установлювати обмеження на потенційних учасників судових розглядів, але ці обмеження повинні переслідувати законну мету, бути співмірними й не настільки великими, щоб спотворити саму сутність права (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашінгдейн проти Великої Британії (Ashingdane v. the. United Kingdom)).
Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення ЄСПЛ від 04 грудня 1995 року у справі «Белле проти Франції» (Bellet v. France)).
Керівник Смілянської місцевої прокуратури Черкаської області звернувся до суду з позовом до ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, ОСОБА_3, ФГ «Царина» про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування державної реєстрації договорів оренди та суборенди земельних ділянок.
Предметом позову є нерухоме майно - земельні ділянки, які розташовані в адміністративних межах Товстівської сільської ради Городищенського району Черкаської області за межами населеного пункту.
Смілянською місцевою прокуратурою Черкаської області ставиться питання про визнання незаконними та скасування наказів ГУ Держземагентства в Черкаській області, правонаступником якого є ГУ Держгеокадастру у Черкаській області, про затвердження документації з землеустрою та надання земельних ділянок в оренду, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок та скасування державної реєстрації цих договорів та договорів суборенди. Одному з відповідачів - ОСОБА_3 передано в оренду земельні ділянки. ОСОБА_3 як фізична особа є стороною оскаржуваних договорів оренди.
У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.
За загальним правилом, передбаченим у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення позивача до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі місцевим судом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Частиною першою статті 19 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Відповідно до частини другої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України, у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та відкритті провадження у справі місцевим судом) юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).
Аналогічні положення закріплено у частині першій статті 19 та пункті 7 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року.
З аналізу наведених процесуальних норм убачається, що до адміністративної юрисдикції відносяться справи, які виникають зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб'єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб'єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві.
Разом із тим статтею 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України, у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі місцевим судом) установлено, що господарським судам підвідомчі:1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім:спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; 2) справи про банкрутство; 3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції; 4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, правами та обов'язками учасників (засновників, акціонерів, членів) такої особи, крім трудових спорів; 4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю); 5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери; 6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів; 7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України; 8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство; 9) справи у спорах, підвідомчих господарським судам, щодо порушення прав інтелектуальної власності з використанням мережі Інтернет.
Зі змісту статей 13, 14, 140, 142, 143 Конституції України, статей 167, 169, 374 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 80, 84, 123, 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) слідує, що органи виконавчої влади у правовідносинах щодо розпорядження земельними ділянками державної власності (надання земельних ділянок юридичним особам у користування, укладення, зміни, розірвання договорів оренди земельної ділянки) діють як органи, через які держава або територіальна громада реалізують повноваження власника земельних ділянок.
Реалізуючи відповідні повноваження, державні органи вступають із юридичними та фізичними особами у цивільні та господарські правовідносини.
Справи у спорах за участю державних органів та органів місцевого самоврядування, що виникають із правовідносин, у яких державні органи та органи місцевого самоврядування реалізують повноваження власника землі, а також в інших спорах, які виникають із земельних відносин приватноправового характеру, з урахуванням їх суб'єктного складу, а саме того, що однією стороною таких правовідносин є фізична особа, підлягають розгляду за правилами цивільного судочинства. Такі справи підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, якщо відносини пов'язані з набуттям та реалізацію громадянами, юридичними особами прав на земельні ділянки та з цивільним оборотом земельних ділянок ґрунтуються на засадах рівності сторін і є цивільно-правовими.
Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство».
Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.
Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).
Статтею 12 Закону України «Про фермерське господарство» установлено, що землі фермерського господарства можуть складатися із: а) земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; б) земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності; в) земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.
У справі, що розглядається, земельні ділянки надані за наказами районної державної адміністрації фізичній особі та передані нею в суборенду фермерському господарству, та не включені до складу земель цього господарства.
Отже, земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, регулюються земельним та цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю. Захист прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними ЦК України, ЗК України, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Спори, що виникають з земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень розглядаються в порядку цивільного судочинства.
Згідно зі статтею 107 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі місцевим судом) усі справи, що підлягають вирішенню в порядку цивільного судочинства, розглядаються районними, районними у містах, міськими та міськрайонними судами.
За положеннями частини першої статті 114 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення до суду з цим позовом та відкриття провадження у справі місцевим судом) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, пред'являються за місцезнаходженням майна або основної його частини.
З огляду на викладене, на мою думку, суд правильно вважав, що підсудність позову повинна визначатися саме за правилом виключної підсудності, а вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути об'єднані в одне провадження, оскільки ці вимоги однорідні, тобто такі, які нерозривно пов'язані між собою, та від вирішення однієї з них залежить вирішення інших.
Розгляд позовних вимог до фізичної особи та фермерського господарства у різних видах судочинства є неможливим, оскільки вони пов'язані спільним предметом, стороною цих правовідносин є фізична особа і зміст правовідносин стосується саме реалізації нею своїх цивільних прав, а вимоги щодо скасування державної реєстрації є похідними, вирішення яких повністю залежить від наслідків розгляду спору по суті.
Оскільки позов про визнання незаконними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди земельних ділянок, скасування державної реєстрації договорів оренди та суборенди земельних ділянок пред'являється за місцезнаходженням майна або основної його частини, то Городищенський районний суд Черкаської області обґрунтовано відкрив провадження у цій справі, адже нерухоме майно - земельна ділянка розташована в адміністративних межах Товстівської сільської ради Городищенського району Черкаської області.
Вважаю, що суд обґрунтовано керувався тим, що земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, регулюються земельним та цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю. Захист прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК України, статтею 152 ЗК України в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Тому спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб'єкта владних повноважень розглядаються в порядку цивільного судочинства.
На мою думку, підстави для висновків про те, що суди порушили правила предметної чи суб'єктної юрисдикції, відсутні.
Стосовно можливості оскарження ухвали суду першої інстанції у зв'язку з порушенням правил юрисдикції вважаю за необхідне зазначити таке.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалу про відкриття провадження у справі у суді першої інстанції постановлено за дії ЦПК України у редакції до 15 грудня 2017 року, у той самий період подано апеляційну скаргу на ухвалу місцевого суду, натомість звернення з касаційною скаргою й розгляд справи в суді касаційної інстанції здійснюється за дії ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII.
Станом на час подання апеляційної скарги (12 грудня 2017 року) питання щодо переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, було врегульовано статтею 293 ЦПК України (у редакції, чинній на час подання апеляційної скарги), серед яких у пункті 5 частини першої цієї статті зазначено ухвалу про відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності.
Аналогічне положення міститься й у пункті восьмому частини першої статті 353 ЦПК України (у редакції від 03 жовтня 2017 року, чинній на час прийняття апеляційним судом оскаржуваної постанови), згідно з яким окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) учасники справи, а також інші особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; ухвали суду першої інстанції, вказані у 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.
Касаційну скаргу також обґрунтовано порушенням судами правил підвідомчості цього спору.
ЦПК України розрізняє предметну, суб'єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію (підсудність). Разом з тим усі вимоги щодо юрисдикції об'єднано в главі 2 «Цивільна юрисдикція».
Згідно зі статтею 19 ЦПК України, яка визначає, які справи відносяться до юрисдикції загальних судів, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору стосовно такого майна або майнових прав та якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді й переданий на його розгляд з такими вимогами.
У статтях 23?25 ЦПК України передбачено, які саме цивільні справи та які суди розглядають по першій інстанції, які суди переглядають справи в апеляційному та касаційному порядку. Тобто визначено інстанційну юрисдикцію.
У параграфі3 ЦПК України йдеться про територіальну юрисдикцію (підсудність). Згідно з загальним правилом, передбаченим у статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Якщо буквально тлумачити зміст пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України, то в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил територіальної юрисдикції, тобто підсудності.
Водночас погодитися з таким тлумаченням зазначеної норми не можна, оскільки вказане протирічить як завданням, так і основним засадам цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, розумності строків розгляду справи судом.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Отже, необхідно розуміти місце та роль Верховного Суду в судовій системі України.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Згідно з частиною другою цієї статті Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, ? як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; здійснює інші повноваження, визначені законом.
У справах про цивільні права та обов'язки моментом закінчення перебігу строку найчастіше ЄСПЛ визнає повне виконання судового рішення. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька взаємопов'язаних критеріїв: поведінку заявника; складність справи; важливість для заявника предмета розгляду; поведінку державних та судових органів. Під час визначення розумності строків справ ЄСПЛ бере до уваги не тільки поведінку заявника, але й процесуальну діяльність суду.
Одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»), а стаття 6 Конвенції вимагає від суду винесення ефективного рішення (пункт 70 рішення ЄСПЛ у справі «Обермайєр проти Австрії»; рішення у справі «Окяяй та інші проти Туреччини»).
Чи буде дотримано таких вимог до цивільного судочинства, якщо порушення вимог щодо юрисдикції справи може бути заявлено лише після ухвалення судом першої інстанції судового рішення?
За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
На мою думку, право на апеляційне оскарження і виявлення помилки на початку розгляду не завдасть сторонам шкоди у вигляді строку на розгляд справи неповноважним судом та судових витрат на такий розгляд.
Вважаю, що застосування буквального тлумачення пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України потягне за собою неможливість оскарження до апеляційної інстанції ухвали про відкриття провадження у справі, постановленої з порушенням вимог щодо юрисдикції спору.
Разом з тим це вплине і на неможливість звернення з позовом до належного суду, до юрисдикції якого відноситься розгляд спору, оскільки вимоги всіх процесуальних кодексів (ЦПК України, КАС України та ГПУ України у редакції від 03 жовтня 2017 року) певним чином уніфіковано і однією з підстав залишення позову без розгляду є перебування в провадженні цього чи іншого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Крім того, відповідно до наукової доктрини термін «підсудність» вживається в декількох значеннях. Одне з них передбачає підсудність як процесуальний інститут, що регулює розподіл справ не тільки між окремими ланками відповідної судової системи, але й між судами рівної компетенції та для визначення компетенції суду.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вважаю, що пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України слід розуміти як можливість оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності в розумінні як територіальної, так і предметної, суб'єктної та інстанційної юрисдикції.
Аналіз статей 353 та 389 ЦПК України передбачає можливість і касаційного оскарження зазначеної ухвали суду.
За таких обставин суд першої інстанції правильно відкрив провадження у справі, а апеляційний суд мав достатні підстави для перегляду цієї ухвали в апеляційному порядку і, як наслідок, обґрунтовано залишив без мін ухвалу місцевого суду.
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, касаційна скарга ФГ «Царина» мала бути залишена без задоволення, а ухвала Городищенського районного суду Черкаської області від 29 листопада 2017 року та постанова Апеляційного суду Черкаської області від 20 лютого 2018 року - без змін.
Суддя
Великої Палати Верховного Суду О. М. Ситнік