Номер провадження: 22-ц/785/2954/18
Головуючий у першій інстанції Поліщук І. О.
Доповідач Черевко П. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

Головуючого - Черевка П.М.

Суддів - Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,

за участю секретаря - Фабіжевської Т.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг №00009520 від 14.12.2014 року та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання договору фінансового лізингу недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Представник ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг №00009520 від 14.02.2014 року, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за договором лізингу №00009520 від 14.02.2014 року, яка складається із збитків у розмірі 595 381,29 гривень, а також стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 8 930,72 гривень. В обґрунтування своїх вимог представник позивача посилався на те, що 14.02.2014 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з ОСОБА_2 договір про фінансовий лізинг № 00009520 відповідно до якого позивач зобов'язався передати у розпорядження відповідача об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi A6, 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виробництва, шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_3, а відповідач зобов'язався прийняти об'єкт лізингу і сплатити суму коштів за договором, шляхом здійснення платежів, відповідно до договору та згідно із графіком покриття витрат та виплати лізингових платежів, що становить невід'ємну частину договору, на загальну суму, що становить еквівалент 59 568,00 доларів США, не враховуючи авансового платежу на суму, що становить еквівалент 26 805,60 доларів США. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем обов'язків, заборгованість відповідача перед ТОВ «Порше Лізинг Україна» складає 595 381,29 гривень з яких матеріальні витрати (прямі збитки) - 25050,00 гривень; упущена вигода у вигляді щомісячних платежів за фактичний час користування об'єктом лізингу - 118948,20 гривень; упущена вигода у вигляді невиплачених процентів та комісії за лізинговими платежами - 451 383,09 гривні.

Не погоджуючись з позовними вимогами, ОСОБА_2 пред'явив зустрічний позов, уточнивши який просив суд визнати недійсним договір фінансового лізингу № 00009520 від 14.02.2014 року, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2, застосувати наслідки недійсності правочину у вигляді повернення сторонами переданого на виконання недійсного договору (реституція), а саме стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Порше Лізинг Україна на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 531 857,04 гривень та судовий збір - 6006,32 гривень. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що дійсно 14.02.2014 року між сторонами даного спору, укладено договір про фінансовий лізинг №00009520, на виконання якого ОСОБА_2 сплачено 536 631,68 гривень, що підтверджується актом звіряння взаємних розрахунків по договору фінансового лізингу від 14.02.2014 року станом на 19.01.2016 року.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та збитків відповідно до договору про фінансовий лізинг №00009520 від 14.02.2014 року - відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання недійсним договору - задоволено.

Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 00009520 від 14.02.2014 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» та ОСОБА_2.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» (місцезнаходження м. Київ, 01152, проспект П.Тичини, 1-В, офіс «В», ідентифікаційний код 35571472) на користь ОСОБА_2 грошові кошти сплачені на виконання умов договору про фінансовий лізинг №00009520 від 14.02.2014 року в розмірі 531857 (п'ятсот тридцять одну тисячу вісімсот п'ятдесят сім) гривень 04 копійки.

Вважаючи рішення незаконним Товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна», а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити в повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі вивчивши матеріали справи та обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до с. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» до зустрічного позову ОСОБА_2 суд обґрунтовано дійшов зазначеного висновку.

Судом встановлено, що 14.02.2014 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з ОСОБА_2 письмовий без нотаріального посвідчення Договір про фінансовий лізинг № 00009520 відповідно до якого товариство зобов'язалося передати у розпорядження ОСОБА_2 об'єкт лізингу - транспортний засіб типу Audi A6, 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виробництва, шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_4 вартістю 59568,00 доларів США, а відповідач зобов'язався у строк 60 місяців сплатити лізингові платежі відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), придбати зазначений автомобіль за купівельною ціною визначеною Товариством.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_2 сплатив 257 299,67 гривень (еквівалент 26 805,60 доларів США), а ТОВ «Порше лізинг Україна» передало йому автомобіль згідно з актом прийому-передачі. Згідно розрахунку ТОВ «Порше лізинг Україна» станом на час подання позову сума по сплаті щомісячних платежів за частину червня, за липень, серпень, вересень, жовтень, листопад 2015 року становила 118 948,20 гривень.

19 травня 2015 року ОСОБА_2 направлено вимога про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкта лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у розмірі 74 499,38 гривень, штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі - 3076,44 гривень протягом трьох днів з дня отримання вимоги.

03.04.2015 року лізингодавець направив на адресу лізингоодержувача перше нагадування про несплату платежів, 20.04.2015 року - друге нагадування про несплату, 05.05.2015 року та 19.05.2015 року - третє нагадування про несплату.

Крім того 19 травня 2015 року ОСОБА_2 також направлено вимогу про сплату заборгованості за договором, повернення об'єкту лізингу та повідомлення про відмову від договору, запропоновано погасити всю суму заборгованості у сумі 71422,94 гривень штрафні санкції за прострочення сплати платежів у розмірі - 3076,44 гривень протягом трьох днів з дня отримання вимоги.

30 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис нотаріуса, яким зобов'язано ОСОБА_2 повернути ТОВ «Порше Лізинг Україна» автомобіль Audi A6, 2,8 FSI (150 kWt), 2013 року виробництва, шасі НОМЕР_2, двигун НОМЕР_4, державний номер НОМЕР_1.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби від 12.10.2015 року відкрито виконавче провадження, а 06.01.2016 року у ОСОБА_2 вилучено автомобіль та доставлено на зберігання на спец-майданчик.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно частин 1 та 3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Згідно із ст. 6, ч. 1 ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно з ч.2 ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», ч.1 ст.806 ЦК за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Частиною другою ст.6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначені істотні умови договору лізингу, якими є предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежі; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до умов цього Закону.

За змістом статті 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

Виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача.

Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору несправедливим, включаючи ціну договору, може бути визнано недійсним або змінено таке положення, а не сам договір.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»)

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими згідно із частиною третьою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору.

За змістом частини п'ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Аналіз цих норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про фінансовий лізинг, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за дострокове його погашення.

Суд встановив, що відповідно до п. 6.1 Договору про фінансовий лізинг щомісячний лізинговий платіж, окрім частини вартості об'єкта лізингу, комісії, покриття витрат, пов'язаних з оплатою послуг та відшкодуваннями, інші витрати та платіжні зобов'язання, включає в себе проценти.

Згідно договору процентна ставка є змінною і визначається на основі змінної процентної ставки у розмірі трьохмісячної ставки LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро (відповідно до умов Контракту). Передбачено, що у випадку, якщо трьохмісячна ставка LIBOR для доларів США/EURIBOR для Євро зміниться у порівнянні з останнім коригуванням процентної ставки або, відповідно, датою доставки об'єкта лізингу більше, ніж на 0,25 процентних пунктів, робиться аналогічне абсолютне коригування проценту (з додаванням абсолютної вартості такого збільшення до абсолютного розміру проценту) на дату виставлення рахунку, після відповідного календарного кварталу.

Враховуючи обставини справи та вищезазначені вимоги закону, суд дійшов обґрунтованого висновку, що обрана формула визначення змінної процентної ставки відповідача не відповідає положенням ч.ч.4, 5 та 6 ст. 1056-1 ЦК України, які суд застосував за аналогією закону, оскільки цей порядок не дозволяє точно визначити розмір процентної ставки на будь-який момент протягом строку дії кредитного договору, договір не містить посилань на джерело інформації, яка б підтверджувала ту чи іншу ставку LIBOR на певний період та у договорі не зазначено максимального розміру збільшення процентної ставки.

Також корректним є висновок, що умови договору щодо обчислення лізингових платежів із застосуванням обмінного курсу іноземної валюти до гривні за безготівковими операціями ПАТ «КІБ Креді Агріколь», позбавляли ОСОБА_2 можливості знати розмір чергового платежу в гривневому еквіваленті, який підлягав сплаті в порядку встановленому п.6.3, 6.4 Договору та відповідно до вимог ст. 533 ЦК України, яка визначає порядок використання валюти у виконанні грошового зобов'язання.

Ці умови договору також не відповідають вимогам ч. 1 ст. 695 ЦК України, згідно змісту якої ціна товару, порядок, строки і розміри платежів є істотними умовами договору, яким передбачено продаж товару в кредит з умовою про розстрочення платежу.

Окрім цього, умова договору згідно розділу 12 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, згідно якої договір ОСОБА_2 міг бути розірваний лише за згодою лізингодавця - ТОВ «Порше лізинг Україна», і не раніше, ніж через 12 місяців із дати початку строку лізингу, є несправедливою і суперечить вимогам закону й підлягає визнанню недійсною, оскільки відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про надання продавцю права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається.

Отже, спірний договір забезпечує захист інтересів лише лізингодавця, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін. Суд, проаналізувавши документи, що надані суду ТОВ «Порше лізинг Україна» обґрунтовано прийшов до переконання, що нечітке визначення підстав зміни вартості платежів, розміру предмета лізингу, порядку перерахунку з одночасним правом змінювати в односторонньому порядку ці умови, надає лише одному учаснику правовідносин право збільшувати платежі та вартість у формально правильній поведінці і позбавляє іншого учасника можливості будь-яким чином впливати на зміну істотних умов договору. Таким чином істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків виникає внаслідок застосування п.12.9 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, яким визначено, що у разі розірвання контракту ОСОБА_2 зобов'язаний повернути об'єкт лізингу, а також сплатити різницю між вартістю об'єкту лізингу (тобто сумою грошових коштів, що було фактично отримано ТОВ «Порше Лізинг Україна» в результаті продажу об'єкту лізингу або, якщо об'єкт лізингу залишився у власності ТОВ «Порше Лізинг Україна», ринковою вартістю об'єкта лізингу, що визначається професійним оцінювачем майна відповідно до чинного законодавства) та лізинговими платежами, що залишилися несплаченими відповідно до графіка покриття витрат та виплати лізингових платежів (плану відшкодування), а також іншими платежами що залишилися несплаченими лізингоодержувачем відповідно до контракту.

Застосування цього положення завдає Споживачу істотної шкоди.

Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З огляду на зазначене суд дійшов обґрунтованого висновку про несправедливі відносно споживача умови спірного договору фінансового лізингу за № 00009520 від 14 лютого 2014 року та наявність у зв'язку з цим підстав для визнання його недійсним відповідно до вимог статей 203, 215 ЦК України та ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд правильно оцінив правову позицію представника ТОВ «Порше Лізинг Україна» про те, що при укладенні договору, сторони договору дійшли згоди усіх його істотних умов, а ОСОБА_2 вільно та свідомо погодився виконувати усі зазначені в ньому умови, оскільки вони не відповідають обставинам справи, викладеним вище у мотивувальній частині рішення.

У відповідності до абз. 2 ч.1 ст.216 ЦК України уразі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.

Таким чином, враховуючи що правовідносини полягали у користуванні транспортним засобом, який свою чергу підлягає фізичному зносу та знеціненню, повертаючи сторони у первісний стан має бути врахована сума на яку транспортний засіб було знецінено за час перебування у користуванні.

Матеріалами справи підтверджується, що вартість транспортного засобу станом на момент укладення договору складала еквівалент 59568 доларів США. ОСОБА_2 було сплачено ТОВ «Порше Лізинг Україна» грошові кошти що в цілому складають еквівалент 53 832,29 доларів США. В судовому засіданні 14.09.2017 року було задоволено клопотання представника ОСОБА_2 про витребування інформації із ТОВ «Порше Лізинг Україна» щодо реалізації транспортного засобу який був об'єктом договору Лізингу укладеного між ТОВ та ОСОБА_2 із зазначенням ринкової вартості цього транспортного засобу. Представником ТОВ «Порше Лізинг Україна» зазначена інформація суду не надана, тому суд визначав ціну транспортного засобу із публічно доступних джерел, згідно з якими середня ринкова пропозиція щодо купівлі аналогічного транспортного засобу станом на час вирішення спору складає - 25 500 доларів США.

Таким чином ТОВ «Порше лізинг Україна» внаслідок повернення транспортного засобу в цілому отримали грошову суму еквівалентну 79 332,29 доларів США, що складається із вартості транспортного засобу (25500,00 дол. США) та грошових коштів фактично сплачених ОСОБА_2 (53832,29 дол. США). Отже з урахуванням того, що вартість транспортного засобу станом на момент придбання складала еквівалент 59568,00 доларів США, грошові кошти отримані ТОВ «Порше Лізинг Україна» понад вартості транспортного засобу, складає еквівалент 19 764,29 доларів США у гривневому еквіваленті на час ухвалення рішення.

Оскільки договір визнаний недійсним, обґрунтованим є висновок суду щодо стягнення з відповідача грошової суми у розмірі - 531 857 гривень 04 копійки - гривневий еквівалент 19 764,29 доларів США.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив обставини у справі, надані докази, правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Посилання автора апеляційної скарги на неповне дослідженням судом умов договору про фінансовий лізінг, порушення норм матеріального та процесуального права, а також неправильне застосування судом правової позиції Верховного Суду України при вирішенні аналогічних спріних правовідносин, невірним тлумаченням норм Цивільного Кодексу України як на підстави для скасування оскаржуваного рішення є необґрунтованим, оскільки спростовано дослідженими судом обставинами, яким дана правильна правова оцінка.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 26.11.2018 року.

Головуючий П.М. Черевко

Судді: Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький