РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

21.05.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді - Козюренко Р.С.

секретаря судових засідань - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 Вячеславовича до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики, -

встановив:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 Вячеславович звернулися до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, як позикодавцями та ОСОБА_4, як позичальником, укладено договір позики, відповідно до якого позивачі надали відповідачу позику у розмірі 10 000,00 доларів США на строк шість місяців з помісячною виплатою 3,5% у сумі 350 доларів США, а останній зобовязувався її повернути. Усі умови договору позики були погоджені сторонами та викладені в розписці, підписаній ОСОБА_4 12 грудня 2013 року. Відповідач свої боргові зобовязання перед позивачами не виконав, позику не повернув, а тому позивачі змушені звернутись до суду із вимогою щодо стягнення з відповідача заборгованості за цим договором.

На час звернення до суду (станом на 12.06.2017) заборгованість перед позивачами становила 24 700,00 доларів США, з яких 10 000,00 доларів США сума основного боргу та 14 700,00 доларів США проценти за користування позикою з розрахунку 42 повних місяці.

Додатково, позивачі надали пояснення, в яких підтвердили, що 12 грудня 2013 року саме ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_3 Вячеславовичем позичили ОСОБА_5 вказані грошові кошти, останній розписку написав власноручно одночасно з отриманням коштів та передав безпосередньо ОСОБА_2, в котрого така й зберігалася. Неправильно зазначені в розписці ініціали позичальника «ОСОБА_2В.» є результатом описки, допущеної ОСОБА_4 під час написання такої, що не було виявлено сторонами до моменту судового розгляду спору.

В судове засідання позивачі свою явку не забезпечили, про час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином, між тим їх представник ОСОБА_6 подав заяву, в якій просить розгляд справи здійснювати за відсутності представника та позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного вирішення справи.

Відповідач відзив не подав, в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та дату судового засідання, причини неявки суду не повідомив, що в силу частини першої статті 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті.

Суд прийняв вичерпні заходи для повідомлення учасників про час та місце розгляду справи, забезпечивши можливість з'явитися до суду і захистити свої права. За змістом ст.14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права особа сама визначає обсяг своїх прав і обов'язків у цивільному процесі. Розпорядження своїми правами на розсуд особи є одним з основоположних принципів судочинства.

Враховуючи завдання судочинства та принцип правової визначеності, поширення закріпленого в п.1 ч.2 ст. 223 ЦПК України загального правила про відкладення судового розгляду у випадку неявки в судове засідання учасника справи, за відсутності відомостей про причини неявки в судове засідання не відповідало б конституційним цілям цивільного судочинства, що, у свою чергу, не дозволить розглядати судову процедуру в якості ефективного засобу правового захисту в тому сенсі, який закладений в ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 7, 8 і 10 Загальної декларації прав людини і ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права.

За таких обставин, керуючись практикою Європейського суду з прав людини, що розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмету розгляду для заявника (рішення у справі «Писатюк проти України»), відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим проводити заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснюється.

Перевіривши доводи позовної заяви, дослідивши зібрані по справі докази у їх сукупності в межах позовних вимог, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Право на судовий захист передбачається ст.55 Конституції України. Згідно із ст.4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 5 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

У той самий час за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобовязанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа № 6-79цс14.

Відтак, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суди для визначення факту укладення договору, його умов та його юридичної природи з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України повинні виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс13.

Досліджуючи оригінал розписки від 12.12.2013 судом встановлено, що в ній вказана точна сума, яку позивачі надають відповідачу (10 000,00 доларів США), вказаний строк такої позики (шість місяців, тобто до 12 червня 2014 року), вказані сторони, а також є підпис позичальника. Розписка підтверджує факт передачі позикодавцями зазначеної грошової суми позичальнику. Таким чином, цими доказами підтверджується факт укладення між ОСОБА_2, ОСОБА_3 Вячеславовичем і ОСОБА_4 договору позики та виникнення у відповідача боргового зобовязання перед позивачами. При цьому суд враховує доводи позивачів, що внаслідок допущеної відповідачем описки в розписці, неправильно вказані ініціали позичальника «ОСОБА_2В.» замість ОСОБА_2, що підтверджується, зокрема, особистими поясненнями ОСОБА_3, як співпозичальника за вказаними борговими зобовязаннями.

Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобовязань та закріплює основний принцип виконання зобовязань принцип належного виконання, що стосується як субєктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (статті 527 -545 ЦК України).

За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобовязання це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ч.1 ст. 1050 ЦК України).

Частиною першою ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом вимог ст.540 ЦК України, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст. 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 192 ЦК України).

Такими випадками є ст. 193, ч.4 ст. 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року №959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року №185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобовязання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст. 1048 ЦК України.

Відповідно до вимог ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що оскільки відповідач у вказаний в договорі позики строк добровільно не виконав взяті на себе зобовязання у звязку із чим утворилася заборгованість перед позивачами, тому, в силу вимог ст.540 ЦК України, виникають підстави для стягнення з відповідача на користь позивачів в рівних частинах боргу, який становить 645 281,54 грн., тобто з відповідача на користь кожного з позивачів підлягає стягненню заборгованість у розмірі 322 640,77 грн., що еквівалентно 12 350,00 доларів США (за курсом Національного банку України станом на 12.06.2017), з яких: сума основного богу становить 130 623,79 грн., що еквівалентно 5 000,00 доларів США, проценти за період з 12.12.2013 до 12.06.2017 - 192 016,98 гривень, що еквівалентно 7 350,00 доларів США (7 350,00 дол. США х 3,5% х 42 міс.).

Крім цього, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 13, 76, 77, 78, 80, 81, 89, 141, 240, 258, 259, 263, 264, 265 280, 281, 282 п. 15.5 ч.1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, ст.ст.525, 526, 540, 553, 554, 625, 1046, 1047, 1048, 1049,1050ЦК України, суд, -

у х в а л и в:

позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання:ІНФОРМАЦІЯ_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, кв,6, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) 322 640 (триста двадцять дві тисячі шістсот сорок) гривень 77 копійок, з яких: 130 623 (сто тридцять тисяч шістсот двадцять три) гривні 79 копійок - основний борг та 192 016 (сто девяносто дві тисячі шістнадцять) гривень 98 копійок - проценти.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання:ІНФОРМАЦІЯ_1; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 Вячеславовича (місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3) 322 640 (триста двадцять дві тисячі шістсот сорок) гривень 77 копійок, з яких: 130 623 (сто тридцять тисяч шістсот двадцять три) гривні 79 копійок - основний борг та 192 016 (сто девяносто дві тисячі шістнадцять) гривень 98 копійок - проценти.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 3 226 (три тисячі двісті двадцять шість) гривень 41 копійку документально підтверджених судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 Вячеславовича 3 226 (три тисячі двісті двадцять шість) гривень 41 копійку документально підтверджених судових витрат.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цивільним процесуальним кодексом України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відповідачем протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення може бути подана письмова заява про перегляд заочного рішення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Якщо відповідачу, повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, він має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи,відповідно до вимог ст. 354 ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Львівської області через Франківський районний суд м. Львова.

Повне рішення складено 29.05.2018.

Суддя Р.С. Козюренко