Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 320/2145/17-ц

провадження № 61-6120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Черняк Ю. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Кочеткової І. В., Гончар М. С.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.

Позов мотивовано тим, що він з грудня 1979 року по червень 1980 року проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан. Під час проходження військової служби у нього розвинулись хронічні захворювання. Згідно з висновком МСЕК від 25 січня 2016 року йому була встановлена 3 група інвалідності безстроково, яка пов'язана з виконанням ним обов'язків військової служби.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідача на його користь на відшкодування моральної шкоди 240 000 грн.

Заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року у складі судді Урупи І. В. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 15 000 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наявні підстави для відшкодування позивачу завданої моральної шкоди, оскільки факт захворювання, одержаного внаслідок проходження військової служби, та його наслідки, зокрема інвалідність, завдали позивачу втрат немайнового характеру у вигляді психологічного дискомфорту та страждань. Суд дійшов висновку, що обов'язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається на Міністерство оборони України, як уповноважений державний орган.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2018 року у складі колегії суддів: Крилової О. В., Бєлки В. Ю., Трофимової Д. А., апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди. Врахувавши тяжкість вимушених змін у житті позивача, суд правильно визначив розмір моральної шкоди і стягнув її з Міністерства оборони України.

19 грудня 2017 року Міністерство оборони України, не погоджуючись з заочним рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року, звернулося з апеляційною скаргою до Апеляційного суду Запорізької області.

Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено, заочне рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 04 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 03 жовтня 2018 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що на підставі статті 1167 ЦК України підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні, оскільки позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена у справі без з'ясування всіх обставин, які мають значення для справи, та з порушенням оцінки доказів. Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Також суд апеляційної інстанції не врахував постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року № 3-86гс14.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 з грудня 1979 року по червень 1980 року проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан (а. с. 11).

Відповідно до довідки МСЕК від 25 січня 2016 року йому була встановлена 3 група інвалідності безстроково (а. с. 14).

Для військовослужбовців (за наявності підстав) передбачено відшкодування моральної шкоди відповідно до положень статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відповідно до статті 9 «Про військовий обов'язок і військову службу» військовослужбовці - це особи, які проходять військову службу.

Згідно із статтею 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Законодавство, що було чинним на час отримання ОСОБА_4 ушкодження здоров'я, не передбачало положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди необхідно з'ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Суд апеляційної інстанції на підставі статей 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) взяв до уваги, що позивачем не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями заподіювача шкоди.

У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, в тому числі, право на які виникає у зв'язку із погіршенням стану здоров'я, пов'язаного із виконанням обов'язків військової служби.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв'язку між травмою і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Збройних Силах СРСР, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України. За таких обставин, з урахуванням вимог статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 є безпідставним, оскільки Верховний Суд України у постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов'язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто, судами у справі № 3-86гс14 було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, чого при розгляді справи, рішення в якій оскаржуються, встановлено не було.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

За наслідками розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними у статті 416 цього Кодексу (частина перша статті 415 ЦПК України).

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник