Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

місто Київ

справа № 331/7492/15-ц

провадження № 61-2648св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач (заявник) - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Апеляційного суду Запорізької областівід 01 червня 2016 року у складі колегії суддів: Краснокутської О. М., Кухаря С. В., Панкєєва О.В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») про визнання договору поруки від 14 травня 2007 року

№ 014/17-02/4307-50/3 припиненим.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 14 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/17-02/4307-50 про надання споживчого кредиту в розмірі 50 500, 00 дол. США строком до 13 травня 2027 року. З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором 14 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 014/17-02/4307-50/3. 13 липня 2009 року між банком та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 14 травня 2007 року, згідно з якою внаслідок надання позичальнику кредитних канікул було збільшено обсяг його відповідальності. Окремо посилався на те, що порука припинилася внаслідок того, що прострочення кредитної заборгованості у позичальника почалося ще з 20 серпня 2009 року, а банком протягом 6 місяців не було пред'явлено вимоги до боржників та не пред'явлено позову до суду. Посилаючись на те, що внаслідок укладення цієї додаткової угоди до кредитного договору відбулося збільшення обсягу відповідальності боржника, а отже і обсягу відповідальності поручителя без його згоди, а також відповідно до статті 559 ЦК України просив суд визнати договір поруки, укладений між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», припиненим.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 22 березня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалося тим, що згідно з наданими відповідачем копіями документів ОСОБА_3 надав згоду щодо можливості внесення змін до кредитного договору від 14 травня 2007 року

№ 014/17-02/4307-50 шляхом укладення між банком та ОСОБА_5 додаткової угоди № 1 від 13 липня 2009 року. Окрім цього, банк використав право на пред'явлення вимоги про дострокове повернення кредиту шляхом надіслання відповідної вимоги ОСОБА_5 10 березня 2015 року. В подальшому ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до Комунарського районного суду міста Запоріжжя у межах шестимісячного строку подало позовну заяву до ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені, визнано договір поруки від 14 травня 2007 року № 014/17-02/4307-50/3 припиненим.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції в частині відсутності підстав для задоволення позову внаслідок внесення змін до кредитного договору щодо зміни строків повернення суми кредиту. Проте суд апеляційної інстанції не погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для припинення поруки, передбачених частиною четвертою статті 559 ЦК України. Суд зазначив, що 10 березня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» направило боржнику ОСОБА_5 вимогу про дострокове виконання зобов'язань за кредитним договором. Вимога до позивача у даній справі, поручителя ОСОБА_3, банком не направлялась, проте суд першої інстанції помилково послався в рішенні на направлення позивачу такої вимоги 10 березня 2015 року, хоча вона адресована іншій особі- ОСОБА_11 Судом першої інстанції здійснений хибний висновок про те, що 21 липня 2015 року представником ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» спрямовано до Комунарського районного суду міста Запоріжжя позовну заяву до ОСОБА_10, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки такі докази в матеріалах справи відсутні. Матеріали справи не містять доказів щодо звернення до суду ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, відкриття судом провадження у справі за таким спором.

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», не погодившись із рішенням суду апеляційної інстанції, звернулось із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року, рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 22 березня 2016 року залишити без змін.

Касаційна скарга обґрунтовується тим, що судом апеляційної інстанції допущено однобічність та неповноту судового розгляду, внаслідок чого зроблено помилковий висновок, що банк пропустив 6 місячний строк для звернення до поручителя із відповідною вимогою. Вимогу про дострокове виконання грошових зобов'язань банком направлено 10 березня 2015 року. Із позовом до позичальника та поручителів, зокрема і ОСОБА_3, ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось 21 липня 2015 року, що свідчить про те, що строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України, не пропущений.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2016 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 26 липня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 18 січня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 14 травня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 014/17-02/4307-50 про надання споживчого кредиту в розмірі 50 500, 00 дол. США строком до 13 травня 2027 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язання за цим кредитним договором 14 травня 2007 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3 укладено договір поруки № 014/17-02/4307-50/3.

13 липня 2009 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_5 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, згідно з якою тимчасово, на період з 15 липня 2009 року до 15 червня 2010 року, сторони домовилися зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за кредитним договором до розміру, визначеного в графіку погашення кредиту, та інших платежів за кредитним договором, що є додатком до цієї угоди.

На підставі цих домовленостей сторін кредитного договору складений новий графік повернення кредиту та інших платежів за кредитним договором, а також розрахунок сукупної вартості кредиту.

Поручитель ОСОБА_3 14 липня 2009 року надав свою згоду на зміну умов кредитного договору і підтвердив особистим підписом збереження забезпечення виконання боржником обовязків за кредитним договором (а.с.97).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

У частині четвертій статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя.

Закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Судами встановлено, що 10 березня 2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» пред'явлено ОСОБА_5 вимогу, в якій повідомлено про наявність заборгованості та необхідність дострокового виконання всіх боргових зобов'язань за кредитним договором протягом 60 днів.

Враховуючи, що рішення про дострокове повернення кредитних коштів за кредитним договором від 14 травня 2007 року № 014/17-02/4307-50 приймалося саме банком, згадані зміни настали та є обов'язковими для позивача, це зумовлювало виникнення обов'язку у банка пред'явити позов до поручителя протягом строку дії поруки.

Пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором від 14 травня 2007 року № 014/17-02/4307-50.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу строк пред'явлення вимоги підлягає обрахуванню від цієї дати.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі № 6-3цс13. Підстав відступити від такого правового висновку під час розгляду цієї справи Верховним Судом не встановлено.

Пунктом 4.1 оспорюваного договору поруки від 14 травня 2007 року, укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ОСОБА_3, встановлено, що цей договір діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором.

Проте, за абзацом другим пункту 4.1 договору порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (частина 4 статті 559 ЦК України).

Наведене свідчить, що сторони дійшли згоди щодо встановлення строку дії поруки, який складає три роки з дня настання строку виконання основного зобов'язання, а отже, посилання позивача на припинення договору поруки від 14 травня 2007 року з підстав пропуску банком шестимісячного строку для пред'явлення вимоги до поручителя є необґрунтованими та спростовуються Верховним Судом.

Окрім цього, в матеріалах справи міститься копія ухвали Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 30 листопада 2015 року (а.с. 233) у справі № 333/5235/15-ц за позовом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_9 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 14 травня 2007 року № 014/17-02/4307-50.

На переконання Верховного Суду, зазначене дає підстави для висновку, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до поручителя із вимогою в межах трирічного строку, що передбачений договором поруки, у зв'язку із чим підстави для визнання поруки за цим договором припиненою відсутні.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин, зробивши висновок, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» з позовом до поручителя ОСОБА_3 про стягнення заборгованості не зверталось, а тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Інших доводів у касаційній скарзі не наведено, Верховний Суд розглядає справу у межах доводів касаційної скарги відповідно до правил статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 01 червня 2016 року скасувати.

Рішення Жовтневого районного суду міста Запоріжжя області від 22 березня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик