Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 465/4959/16-ц

провадження № 61-1058св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5,

представник позивача - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

треті особи: ОСОБА_5, Трускавецька міська рада Львівської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 рокуу складі суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2016 року позивач ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, звернувся в суд із позовною заявою до ОСОБА_7, за участі третіх осіб: ОСОБА_5, Трускавецької міської ради Львівської області, про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що позивач не вважає своїм батьком відповідача, останній не приймає участі у його вихованні, він не пам'ятає відповідача з дитинства, ОСОБА_7 самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, змалку у позивача залишилися лише спогади про застосування до нього, до його матері і сестри, насильства, образ, приниження зі сторони ОСОБА_7 Відповідач не вважає себе батьком позивача, у зв'язку із чим декілька разів звертався до суду із позовом про оспорення свого батьківства відносно неповнолітнього ОСОБА_4 Позивач стверджував, що його вихованням займається виключно матір ОСОБА_5, з якою він проживає і повністю знаходиться на її утриманні. Відповідач проживає окремо, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавиться здоров'ям та життям позивача, жорстоко з ним поводиться. Посилаючись на вчинення відповідачем насильства, погроз та образ відносно нього, позивач вважав позбавлення відповідача батьківських прав єдиним доступним йому засобом захисту від порушення його прав з боку ОСОБА_7

З урахуванням зазначеного, позивач, як син відповідача, просив суд задовольнити позов та позбавити ОСОБА_7 батьківських прав стосовно себе.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 травня 2017 року, в складі судді Лозинського Б. М., у задоволенні позову ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, до ОСОБА_7, з участю третіх осіб: ОСОБА_5, Трускавецької міської ради Львівської області, про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що судом не встановлено порушень з боку відповідача його батьківських обов'язків і зазначено, що напружені і неприязні відносини між батьками не дають можливості останньому належним чином і в повному обсязі виконувати свої батьківські обов'язки, також враховано висловлене відповідачем в суді бажання бачитися, спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні, що підтверджує його намір у подальшому виконувати свої батьківські обов'язки в повному обсязі. У зв'язку із чим, на думку суду першої інстанції, відсутні підстави для застосування у справі положень пункту 2 частини першої статті 164 СК України.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5, до ОСОБА_7, треті особи: ОСОБА_5, Трускавецька міська рада Львівської області, задоволено. Позбавлено ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_1 батьківських прав відносно його сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Стягнуто з ОСОБА_7 в користь ОСОБА_4 судовий збір за подання позову в розмірі 551 грн 20 коп. та розгляд апеляційної скарги в розмірі 606 грн 32 коп.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага і закон визначив вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав (частина перша статті 164 СК України ). З урахуванням зазначеного, суд апеляційної інстанції вказав, що матеріали справи в їх сукупності підтверджують факт ухилення ОСОБА_7 від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина ОСОБА_4 При цьому неприязні відносини між батьком та позивачем мають триваючий характер та жодним чином не свідчать про можливість їх покращення, а позивач ОСОБА_4, який висловив під час судового засідання в апеляційному суді свою думку про необхідність позбавити відповідача батьківських прав щодо нього, категорично не бажає підтримувати будь-яких відносин із відповідачем ОСОБА_7

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга, з урахуванням пояснень до касаційної скарги, мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково та необґрунтовано дійшов висновку про можливість позбавлення його батьківських праві відносно ОСОБА_4, оскільки не встановлено умисного ухилення ним від виконання його батьківських прав. Крім того, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і не може бути застосовано до нього, оскільки необхідність задоволення позову, на думку скаржника, не підтверджена матеріалами справи, на які зосереджує увагу ОСОБА_7 у своїй скарзі. Скаржником указано, що суд апеляційної інстанції не вірно заситосував до вирішення спірних правовідносин положення статті 164 СК України, та помилково скасував законне, на його думку, рішення суду першої інстанції.

У січні 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6, подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги не відповідають дійсності. Висновок апеляційного суду підтверджується дослідженими належним чиеном матеріалами справи та узгоджуються, зокрема, із висновками комісії з питань захисту прав дитини Трускавецької міської ради Львівської області про доцільність позбавлення ОСОБА_7 батьківських прав відносно ОСОБА_4 На думку заявника, судом апеляційної інстанції вірно враховано, що спір про позбавлення відповідача батьківських прав вдруге розглядається судом, а у задоволенні аналогічних позовних вимог під час попереднього спору за позовом матері дитини - ОСОБА_5, було відмовлено виключно через нез'ясування думки дитини. У даній справі указаний недолік виправлено, з'ясовано думку дитини - ОСОБА_4, який просив суд задовольнити його позов та позбавити батьківських прав ОСОБА_7, посилаючись на невиконання останнім його батьківських обов'язків та неможливість для нього підтримувати будь-які відносини із відповідачем. Суд апеляційної інстанції врахував вимоги чинного національного та міжнародного законодавства, забезпечив захист прав неповнолітньої дити, врахувавши при цьому якнайкращі інтереси дити. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін, посилаючись на його законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Суди встановили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 04 лютого 2008 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 розірвано.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 03 грудня 2014 року усправі № 1326/4795/12 відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7до ОСОБА_5 про виключення актового запису про батьківство.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року у справі № 442/3570/12 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про стягнення аліментів. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 аліменти на утримання сина в розмірі 450 грн щомісячно починаючи з 11 квітня 2012 року і до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням апеляційного суду Львівської оласті від 25 травня 2015 року у справі № 442/3570/12 рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2015 року змінено шляхом збільшення розмір аліментів на утримання сина з 450 до 643 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2016 року у справі № 465/6339/15 задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав. Позбавлено батьківських прав ОСОБА_7 відносно сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24 травня 2016 року у справі № 465/6339/15 скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 09 лютого 2016 року і ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про позбавлення батьківських прав.

Спір про позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 відносно неповнолітнього ОСОБА_4 розглядається судом вдруге, однак позов у даній справі поданий безпосередньо дитиною, через його представника, і мотивований особистими неприязними стосунками позивача з батьком, вчиненням останнім насильства щодо позивача та інших членів сім'ї, невиконанням відповідачем його батьківських обов'язків щодо ОСОБА_4

Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_4 проживає зі своєю матір'ю окремо від ОСОБА_7, останній не утримує свого неповнолітнього сина, має заборгованість зі сплати аліментів, яка станом на жовтень 2017 року складає суму в розмірі 37 643 грн 43 коп.

Рішенням виконавчого комітету Трускавецької міської ради Львівської області від 29 вересня 2016 року № 295, повторно вирішено затвердити висновок комісії з питань захисту прав дитини про доцільність позбавлення позбавлення батьківських прав ОСОБА_7 по відношенню до неповнолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, оскільки ОСОБА_7 неналежним чином виконує свої батьківські обов'язки.

Із висновку комісії з питань захисту прав дитини Трускавецької міської ради Львівської області від 22 вересня 2016 року вбачається, що ОСОБА_7 проживає окремо від неповнолітнього сина ОСОБА_4 та участі у вихованні дитини не приймає.

Судом апеляційної інстанції також указано, що відповідач ОСОБА_7 не надав належних та допустимих доказів того, що зазначений висновок комісії з питань захисту прав дитини Трускавецької міської ради Львівської області від 22 вересня 2016 року є немотивований та/або необґрунтований, тобто не спростував указаний висновок, затверджений органом місцевого самоврядування.

Допитаний під час судового засідання в апеляційному суді ОСОБА_4 пояснив, що неприязні відносини із батьком мають триваючий характер та жодним чином не свідчать про можливість їх покращення, у зв'язку із чим позивач категорично не бажає підтримувати будь-яких відносин із відповідачем ОСОБА_7

Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об'єднаних Націй від 21 грудня 1995 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Зазначені гарантії кореспондуються із статтею 52 Конституції України, відповідно до якої діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 164 СК України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини і водночас, санкція (відповідальність) за протиправну винну поведінку матері або батька.

Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування всіх обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного огляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_7 не піклувався про фізичний і духовний розвиток своєї дитини - позивача ОСОБА_4, його навчання, підготовкою до самостійного життя, завдавав йому психологічних страждань, а також вчиняв у сім'ї насильство та конфліктні ситуації. При цьому ОСОБА_7 не надав суду належних та допустимих доказів того, що він несвідомо нехтував своїми батьківськими обов'язками та доказів чинення йому перешкод у належному їх здійсненні на забезпечення інтересів дитини, що є його процесуальним обов'язком як учасника даної справи.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що ОСОБА_7 ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню своєї дитини, та врахувавши матеріали справи, а також доводи та заперечення учасників справи у їх сукупності, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування у справі вимог пункту 2 частини першої статті 164 СК україни та задоволення позову ОСОБА_4 про позбавлення відповідача батьківських прав відносно нього.

При цьому, апеляційним судом вірно враховано, що між інтересами дитини та заходом впливу на батьків повинна існувати справедлива рівновага.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Установивши триваючий характер неприязних відносин між батьком та дитиною, що стало підставою для звернення дитини до суду за захистом її порушених прав, та врахувавши відсутність будь-якої можливості покращення відносин між учасниками даної справи, що зауважено позивачем та не спростовано відповідачем, суд апеляційної інстанції забезпечив справедливу рівновагу між інтересами дитини та застосуванням у справі такого крайнього заходу впливу на ОСОБА_7, як позбавлення його батьківських прав, і такий висновок апеляційного суду прийнято з урахуванням вимог статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з метою захисту прав і свобод дитини - ОСОБА_4 від порушень з боку батька - ОСОБА_7

З урахуванням зазначеного, є безпідставними доводи касаційної скарги про те, що у суду апеляційної інстанції були відсутні підстави для задоволення позову шляхом позбавлення скаржника батьківських прав відносно позивача, оскільки за умови невиконання батьком його батьківських обов'язків, що встановлено судом апеляційної інстанції та не спростовано відповідачем, застосування до спірних правовідносин положення частини першої статті 164 СК України є законним.

Доводи касаційної скарги про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на батьків і не може бути застосовано до скаржника спростовуються матеріалами справи, які належним чином оцінені судом апеляційної інстанції, а також обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди з висновком суду апеляційної інстанції та власного тлумачення відповідачем характеру спірних правовідносин. Доводи скаржника, указані у касаційній скарзі, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 23 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв