Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 473/2315/17

провадження № 61-481св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя - доповідач), Штелик С. П.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2017 року у складі суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу,

У липні 2017 рокупублічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 12 травня 2016 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_2 була укладена угода на обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної лінії шляхом акцепту відповідачем публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка». Згідно з умовами якого ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 15 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (два роки з моменту її випуску). Посилаючись на те, що відповідач свої зобов'язання належним чином не виконувала, станом на 8 червня 2017 року утворилася заборгованість за кредитним договором, яка у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного позивач просив стягнути з ОСОБА_2 заборгованість у сумі 26 347 грн 99 коп., з яких: заборгованість за кредитом 7 506 грн 35 коп., за простроченим тілом кредиту 14 312 грн 59 коп., відсотки за користування кредитом 133 грн 75 коп., штраф 4 395 грн 30 коп.

Рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 26 вересня 2017 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 26 347 грн 99 коп. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_2 належним чином не виконувала свої зобов'язання за кредитним договором по поверненню суми кредиту та сплаті відсотків за користування ним, у зв'язку з чим в останньої виникла заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була. Доказів на спростування зазначених обставин відповідачем до суду не надано.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем, всупереч вимогам частини другої статті 640 ЦК України, до суду не надано доказів того, що ОСОБА_2 отримала платіжну картку з зазначенням її номеру, дати отримання, строку дії, відомостей щодо активізації картки після генерації ПІН-коду саме відповідачем або за допомогою її фінансового номеру, зазначеного в анкеті-заяві. Не надано також і відомостей про те, що саме відповідачем ця платіжна картка в подальшому використовувалась, тобто саме вона проводила зняття та погашення коштів на виконання умов договору.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Альфа-Банк» просить скасувати рішення апеляційного суду й ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 звернулась до відділення банку, повідомила про намір отримати кредитні кошти, сторонами були погоджені усі істотні умови кредитного договору, про що свідчать підписи відповідача у анкеті-заяві, у договорі оферти, у довідці про умови кредитування, у заяві про відкриття поточних рахунків, у договорі страхування. Відповідні договори були підписані без зауважень та пропозицій щодо зміни умов кредитування. На виконання умов укладеного договору відповідні кошти були перераховані банком та зняті 17 та 18 травня 2016 року. Апеляційним судом не враховано, що відповідач отримала кредитну картку з лімітом кредитування та здійснювала погашення кредитної заборгованості через термінал 29 травня 2017 року на суму 300 грн, 10 березня 2017 року на суму 300 грн, 10 квітня 2017 року на суму 300 грн, 8 січня 2017 року на суму 400 грн, 8 лютого 2017 року на суму 400 грн, 21 листопада 2016 року на суму 500 грн, 25 жовтня 2016 року на суму 500 грн, що підтверджується випискою з особового рахунку клієнта ОСОБА_2 Безпідставно не враховано апеляційним судом надану позивачем довідку про умови кредиту з використанням картки «Максимум-готівка», заяву про відкриття поточного рахунку, договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів, що датовані 12 травня 2016 року.

19 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 12 травня 2016 року між банком та відповідачем було досягнуто домовленості на укладення кредитного договору шляхом акцепту відповідачем публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум-готівка», згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 15 600 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «DMC GOLD» зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26 % на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (два роки з моменту її випуску).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 13 травня 2016 року відповідач підписала анкету-заяву про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в ПАТ «Альфа-Банк».

Відповідно до пункту 2.1.3 анкети-заяви зазначено, що ОСОБА_2 виявила бажання: 1) відкрити в банку рахунок ЕПЗ (електронний платіжний засіб) та отримати кредитну картку, 2) отримати від банку кредит шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії з лімітом в межах 200 000 грн по її рахунку ЕПЗ на умовах, що вказуються в договорі та відповідній Угоді про використання продукту банку, що підписується в порядку на умовах, передбачених договором, 3) у випадку вчинення нею операцій з використанням картки на суму не менше 300 грн з метою оплати вартості товару послуг в мережі партнерів банку, що вказані та або будуть вказані в додатку № 4 до договору в майбутньому за рахунок коштів відновлювальної кредитної лінії застосовувати до відносин між позичальником і банком, що ґрунтуються на підставі договору та відповідної Угоди про використання продукту банку умови програми «Моментальна розстрочка на карту», зокрема, виявила бажання повертати заборгованість, що виникне перед банком внаслідок придбання товару/ послуги в переліку партнерів банку, що вказані або будуть вказані в додатку № 4 до договору, за рахунок коштів відновлювальної кредитної лінії шляхом здійснення обов'язкових рівних платежів згідно з умовами, що вказуються в договорі та відповідній угоді про використання продуктів банку.

Установлено, що ОСОБА_2 умови кредитного договору не виконувала належним чином, згідно з розрахунком станом на 8 червня 2017 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 26 347 грн 99 коп., з яких: заборгованість за кредитом 7 506 грн 35 коп., за простроченим тілом кредиту 14 312 грн 59 коп., відсотки за користування кредитом 133 грн 75 коп., штраф 4 395 грн 30 коп.

Статтею 526 ЦК України визначено загальні умови виконання зобов'язання, а саме: зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу).

Частиною першою статті 546, статтею 549 ЦК України визначено, що виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення боржником зобов'язання.

Суд першої інстанції, встановивши, що укладання кредитного договору від 12 травня 2016 року підтверджується копією анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції ПАТ «Альфа-Банк» на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, копією паспорта громадянина України, копією картки платника податків на ім'я ОСОБА_2, дійшов висновку, що, оскільки позичальник не виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася кредитна заборгованість, ця заборгованість підлягає стягненню в примусовому порядку. ОСОБА_2 роз'яснювалось судом першої інстанції право заявити клопотання про призначення експертизи.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення місцевого суду, виходив з того, що у матеріалах справи відсутні докази отримання та використання відповідачем кредитної картки та отримання саме ОСОБА_2 кредитних коштів, тому відсутні правові підстави вважати, що між сторонами було укладено кредитний договір.

У касаційній скарзі, позивачем зазначено, що до апеляційного суду ПАТ «Альфа-Банк» були надані докази на спростування доводів відповідача, а саме: довідка про умови кредиту з використанням картки «Максимум-готівка», заява про відкриття поточного рахунку, договір про використання аналогу власноручного підпису та факсимільного відтворення печатки для вчинення правочинів, що датовані 12 травня 2016 року.

Разом з тим докази, які надані до матеріалів справи, а саме: оферта на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 12 травня 2016 року, акцепт пропозиції на укладання угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 12 травня 2016 року, публічна пропозиція на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, анкета-заява від 13 травня 2016 року про акцепт публічної пропозиції на укладення договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб, що підтверджували позовні вимоги, судом апеляційної інстанції досліджені не були.

При цьому доказів, що відповідач не підписувала вказаний кредитний договір, ОСОБА_2 не було надано, на пропозицію місцевого суду щодо призначення судової почеркознавчої експертизи для підтвердження цієї обставини, представник відповідача не заявив відповідного клопотання.

Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими цією главою (частина перша статті 304 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судом апеляційної інстанції).

За змістом частини четвертої статті 10 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Передбачене статтями 10, 27, частиною першою статті 143 ЦПК України, в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, право сторін на подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості щодо обставин, які мають значення для вирішення справи, кореспондується з обов'язком суду сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим апеляційний суд не роз'яснив наслідки невчинення процесуальних дій, зокрема незаявлення клопотання про призначення експертизи підпису на кредитному договорі.

Апеляційний суд не дослідив докази, які містяться в матеріалах справи, що відповідач отримала кредитну картку та здійснювала погашення кредитної заборгованості через термінал 29 травня 2017 року на суму 300 грн, 10 березня 2017 року на суму 300 грн, 10 квітня 2017 року на суму 300 грн, 8 січня 2017 року на суму 400 грн, 8 лютого 2017 року на суму 400 грн, 21 листопада 2016 року на суму 500 грн, 25 жовтня 2016 року на суму 500 грн. Не навів вмотивованих обґрунтувань на спростування наведених позивачем обставин.

Апеляційний суд необґрунтовано не взяв до уваги додану позивачем виписку з особового рахунку клієнта ОСОБА_2, яка не спростована відповідачем, зокрема, поповнення карткового рахунку, часткове погашення простроченої заборгованості.

Пунктом 5 Правил користування банківською платіжною карткою (далі - Правила) встановлено, що позичальник зобов'язаний не повідомляти нікому ПІН-код та зберігати його в таємниці, щоб за жодних умов він не став відомий третім особам; користуватися карткою особисто, не передавати її в користування третім особам (в т.ч. родичам); не передавати ПІН-код у вигляді тексту на паперовому носії або за допомогою будь-якого пристрою; не зберігати ПІН-код на будь-яких цифрових носіях; ПІН-код потрібно вводити таким чином, щоб його не можна було підгледіти стороннім особам; не записувати ПІН-код на платіжній картці, в мобільному телефоні, цифрових носіях або в інших місцях, до яких існує можливість доступу сторонніх осіб; слід запам'ятати ПІН-код та знищити його або зберігати в надійному місці.

Доказів, що платіжна картка, яка була видана ОСОБА_2, використовувалась не нею, а іншою особою, чи ця картка була нею втрачена і могла бути використана іншою особою, до матеріалів справи не надано.

Докази на підтвердження позовних вимог банку, що містяться в матеріалах справи, не спростовані апеляційним судом, тому висновок суду про відмову у задоволенні позову є передчасним.

Оскільки судом апеляційної інстанції порушено норми процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Таким чином, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 402, 409, 419, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 27 жовтня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді С.Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик