Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7004/14-ц

провадження № 61-5452св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцов В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року у складі судді Камбулова Д. Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 24 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк»та ОСОБА_3 укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 8 200 грн зі сплатою 36% річних з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_3 зобов'язання за кредитним договором не виконав, унаслідок чого станом на 31 березня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі 24 215,11 грн, з яких: 4 990,29 грн заборгованості за кредитом; 17 595,53 грн заборгованості за процентами за користування кредитом; 500 грн штрафу (фіксована частина); 1 129,29 грн штрафу (процентна складова). Посилаючись на ці обставини, позивач просив стягнути з відповідача 24 215,11 грн заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 24 215,11 грн заборгованості за кредитним договором, що складається із: 4 990,29 грн заборгованості за кредитом; 17 595,53 грн заборгованості за процентами за користування кредитом; 500 грн штрафу (фіксована частина); 1 129,29 грн штрафу (процентна складова).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 рокурішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року залишено без змін.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач порушив умови кредитного договору від 24 жовтня 2005 року, належно не виконав зобов'язання за цим договором, унаслідок чого виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, відповідач не оплатив вартість проведення призначеної судом у справі почеркознавчої експертизи, на вирішення якої були поставлені питання щодо належності ОСОБА_3 чи іншій особі підписів на оригіналі заяви про особисті відомості клієнта (заява позичальника) від 14 жовтня 2005 року в пункті «банківські послуги» та в оригіналі розписки про отримання кредитної картки. У зв'язку із цим 02 квітня 2015 року експертна установа повернула справу до суду без виконання. Суд також вважав, що звернення позивача у червні 2005 року до правоохоронних органів із заявою про втрату паспорта не свідчить про відсутність підписів позивача на банківських документах. Суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності, заявленої відповідачем у справі, оскільки позовна давніть була збільшена за домовленістю сторін до п'ятдесяти років (пункт 1.1.17.31 Умов та правил надання банківських послуг). Крім того, згідно з особовим рахунком відповідач неодноразово вчиняв банківські операції за рахунком позичальника, зокрема у 2012, 2013 роках, що свідчить про переривання позовної давності відповідно до частини третьої статті 264 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, Апеляційний суд м. Києва від 12 жовтня 2016 року виходив з того, що укладення 24 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 кредитного договору у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно до якого позичальник отримав кредит у розмірі 8 200 грн з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з наданою позивачем довідкою ОСОБА_3 отримував картки за цим кредитним договором у 2005 році, 10 серпня 2012 року, 11 лютого 2013 року, 01 липня 2013 року, продовжуючи дію кредитного договору. Остання операція з кредитування відповідача відбулася 10 вересня 2012 року, а з позовом до суду позивач звернувся 20 травня 2014 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності. Крім того, посилання відповідача на ту обставину, що він не укладав кредитного договору з ПАТ КБ «Приватбанк» та не підписував відповідної заяви, суд не взяв до уваги, посилаючись на те, що кредитна історія відповідача триває з 2005 року, у заяві, крім даних паспорту відповідача, вказане дівоче прізвище його матері, тобто дані, які були відомі лише відповідачу, в матеріалах справи є фотографія відповідача із карткою банку.

01 листопада 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із касаційною скаргою, у якій проситьрішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

07 грудня 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

06 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних і кримінальних справ зазначену справу призначено до судового розгляду.

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду справи відповідач надав пояснення, що заяву про особисті відомості та розписку про отримання кредитної картки він не заповнював і не підписував, підпис і рукописний текст у цих документах виконані іншою особою; він не отримував кредитну картку та кредитні кошти; він був позбавлений можливості оплатити вартість проведення призначеної судом у справі почеркознавчої експертизи, оскільки клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення експертизи та розрахунок про оплату експертизи на адресу відповідача не надходили; поштові повідомлення про отримання ним вказаної кореспонденції у матеріалах справи відсутні. Внаслідок непроведення почеркознавчої експертизи суд не встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема існування договірних правовідносин між сторонами у справі.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року викладено висновки про необхідність проведення судово-почеркознавчої експертизи під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції. Суд не застосував до спірних правовідносин позовну давність, про яку відповідач заявляв під час розгляду справи з огляду на те, що Умови і правила надання банківських послуг, якими установлено позовну давність у п'ятдесят років, не містять підпису відповідача, висновки суду про переривання позовної давності зроблені на підставі неналежних та недопустимих доказів з порушенням вимог статей 57, 58 ЦПК України. Апеляційний суд не усунув порушення, на які вказав Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08 червня 2016 року, зокрема, апеляційний суд не встановив граничний строк дії картки, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні пам'ятка клієнта, яка є складовою укладеного договору про надання банківських послуг, довідка про умови кредитування та рішення банку, яким установлено кредитний ліміт на кредитну картку, за умови прийняття банком відповідного рішення. Строк погашення процентів визначено щомісячними платежами. Встановлення зазначених обставин є важливим для застосування правил ЦК України про позовну давність.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ також зазначив, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду та відмовляючи в позові, послався лише на один платіж, а саме 04 вересня 2012 року в сумі 477, 25 грн, при цьому зазначив, що є сумнівним вчинення його саме відповідачем, який у вересні 2012 року звернувся до органів міліції з приводу втрати паспорта, зазначаючи, що кредит не отримував.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судами встановлено, що 24 жовтня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідно до умов якого банк надав ОСОБА_3 кредит у розмірі 8 200 грн зі сплатою 36% річних, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Кредитний договір укладено шляхом підписання заяви, у якій вказано, що вона разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами складає між позичальником і банком договір про надання банківських послуг.

ОСОБА_3 зобов'язання за вказаним договором не виконав, унаслідок чого станом на 31 березня 2014 року у нього виникла заборгованість перед банком у розмірі 24 215,11 грн.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України).

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Відповідно до розділу ІІ Умов і правил надання банківських послуг строк дії картки вказано з її лицевого боку (місяць і рік). Картка дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця.

Під час розгляду справи відповідач зазначав, що вказану заяву та розписку про отримання кредитної картки він не заповнював і не підписував, підпис і рукописний текст у цих документах виконані іншою особою, він не отримував кредитну картку та кредитні кошти.

Ухвалою Вищого спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 08 червня 2016 рокурішення Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції виходив з того, що посилання апеляційного суду на тривале ненадання банком документів для проведення експертизи, призначеної під час апеляційного розгляду, і, як наслідок, витребування справи для продовження її розгляду з тих підстав, що порушуються строки розгляду справи, є передчасним, оскільки експертиза була судом призначена, і для забезпечення повного, всебічного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів (стаття 212 ЦПК України 2004 року), вона мала бути проведена. При цьому ПАТ КБ «ПриватБанк» просив про надання додаткового часу для подання експертам документів у зв'язку з об'єктивними причинами, зокрема, часом укладення спірного кредитного договору (2005 рік). Відповідно до положень статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод судові процедури повинні бути справедливими для обох сторін справи.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 08 червня 2016 року зазначив, що апеляційний суд не встановив граничний строк дії платіжної картки, що є важливою обставиною для застосування правил ЦК України про позовну давність, з огляду на те, що картка діє в межах визначеного нею строку, а перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору.

Однак апеляційний суд під час нового розгляду справи не усунув указані порушення та не встановив фактичні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, висновки суду ґрунтуються на припущеннях, аргументи апеляційного суду не є переконливими, щоб дійти висновку про укладення між сторонами кредитного договору.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 просив призначити судово-почеркознавчу експертизу (т. 2, а. с. 190).

Як випливає із журналу судового засідання від 12 жовтня 2016 року (т. 2, а. с. 227) суд відхилив заявлене клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи.

В судовому рішенні апеляційний суд не виклав мотиви, чому відхилив клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи, незважаючи на висновки суду касаційної інстанції про необхідність проведення експертизи у справі.

У порушення вимог статей 57-60, 137, 177, 179, 185, 212-215, 303 ЦПК України (у редакції від 18 березня 2004 року № 1618-IV) суди не встановили фактичні обставини справи в їх сукупності, належним чином не дослідили та не оцінили надані сторонами докази, а тому дійшли передчасного висновку про те, що позивачем доведено його право вимоги до відповідача за спірним кредитним договором.

Перевіряючи доводи касаційної скарги Верховний Суд дійшов висновку, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не ґрунтуються на ретельному дослідженні доказів у справі, а отже судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України суд зобов'язаний встановити під час вирішення спору обставини, що мають значення для справи, надати їм юридичну оцінку, а також оцінку всіх доказів, розрахунків.

До повноважень суду касаційної інстанції не належить установлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, тому Верховний Суд не має підстав ухвалити власне рішення.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням викладеного, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України.

При новому розгляді справи суду необхідно належним чином дослідити наявні у справі докази в їх сукупності, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу та вирішити спір по суті.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду бере до уваги, що справа розглядається в суді з 2014 року, проте із урахуванням завдань цивільного судочинства (стаття 2 ЦПК України) та викладених вище мотивів вважає необхідним скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

С.О. Погрібний

Г.І. Усик