Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 502/1371/15-ц

провадження № 61-20685св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - держава Україна в особі Генеральної прокуратури України,

третя особа - Державна казначейська служба України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року у складі судді Балана М. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бабія А. П., Варикаші О. Д., Станкевича В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до держави Україна в особі Генеральної прокуратури України, третя особа - Державна казначейська служба України, про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду. Позов обґрунтовано тим, що 17 червня 2006 року заступником прокурора Кілійського району Одеської області Жур'яном Р. М. порушено кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 Кримінального кодексу України (далі - КК України). З 03 жовтня 2006 року їй обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 10 жовтня 2006 року за місцем проживання ОСОБА_3 проведено обшук та описано майно, у тому числі і те, що не належало позивачу.

З 11 листопада 2013 року дії ОСОБА_3 перекваліфіковано з частини другої статті 364 КК України на частину другу статті 367 КК України. 18 серпня 2014 року вироком Кілійського районного суду Одеської області, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року, її виправдано у зв'язку з недоведеністю складу злочину. Позивач послалась на те, що у зв'язку з кримінальним переслідуванням їй завдано моральні та фізичні страждання, принижено її честь, гідність і ділову репутацію, погіршився стан її здоров'я, здоров'я її доньки та порушено нормальний спосіб їхнього життя.

Після порушення кримінальної справи вона була змушена перевестись з посади ветеринарного лікаря хіміко-токсикологічного відділу Кілійської районної державної лабораторії ветеринарної медицини на посаду лаборанта бактеріологічного відділу, що суттєво зменшило її заробітну плату та вплинуло на розмір призначеної їй пенсії.

Під час тривалого перебування під слідством і судом та внаслідок постійного стресу у неї погіршився стан здоров'я. Більше восьми років вона була обмежена у пересуванні через вжиття запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд, у зв'язку з чим була позбавлена можливості відвідувати своїх родичів, які мешкають за межами України та бути присутньою на похованні рідного дядька ОСОБА_5, який помер у 2011 році у Республіці Молдова. За всі ці роки позивач неодноразово зверталась до прокуратури району з численними клопотаннями, зокрема, з клопотаннями про закриття кримінальної справи, порушеної щодо неї, однак ці клопотання залишились без задоволення. Зазначені обставини свідчать про її право на відшкодування шкоди відповідно до статті 1176 ЦК України, Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), Протоколу № 7 до Конвенції, Міжнародного пакту про громадянські і політичні права. Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила відшкодувати 1 000 000,00 грн завданої їй моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_3 200 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. В іншій частині позову відмовлено.

Вирішуючи спір та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з засад розумності та справедливості, оскільки ОСОБА_3 майже 8 років та 2 місяці перебувала під слідством і судом, що негативно вплинуло на її здоров'я, душевний стан та завдало моральних страждань. Позивач тривалий час залишалася у стані невизначеності щодо своєї долі та протягом зазначеного строку вона не мала можливості вести звичайний спосіб життя. У зв'язку з порушенням проти ОСОБА_3 кримінальної справи, остання зазнала негативного впливу та була змушена пристосовуватися до несприятливих умов. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 200 000,00 грн, суд першої інстанції виходив з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством і судом, тривалості вимушених змін у житті позивача, глибини душевних страждань, які вона зазнала внаслідок неправомірних дій органів дізнання та підпискою про невиїзд. Рішення суду першої інстанції мотивоване порушенням прав позивача, з посиланням на практику Європейського суду з прав людини у рішеннях «Кудла проти Польщі», «Нахманович проти Росії».

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року апеляційну скаргу Державної казначейської служби України відхилено, а рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року залишено без змін.

Перевіряючи рішення суду першої інстанції та залишаючи його без змін апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що підлягають застосуванню. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з засад розумності, виваженості та справедливості, а визначена до відшкодування сума підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України, оскільки саме цей орган здійснює виплати, пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

У січні 2017 року Державна казначейська служба України звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

17 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою Державної казначейської служби України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду за вказаною касаційною скаргою.

15 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що висновки судів не відповідають обставинам справи, оскільки Державна казначейська служба України в повному обсязі виконує свої завдання відповідно до чинного законодавства, прав позивача не порушувала та не допускала протиправної поведінки щодо ОСОБА_3 Позивачу завдано шкоди незаконними діями органу прокуратури, тому відсутні підстави для відшкодування шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. Суди безпідставно ототожнюють Державну казначейську службу України з державою, яка на думку позивача, має відповідати за дії органів, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, дізнання, прокуратури і суду, що не відповідає обставинам справи. Єдиний казначейський рахунок відкрито у Державній казначейській службі України в Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків в системі електронних платежів, а отже, відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду під час здійснення ними своїх повноважень здійснюється з єдиного казначейського рахунку. При визначенні розміру моральної шкоди судами не враховано вимоги статті 13 Закону № 266/94-ВР, відповідно до якої відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Суди встановивши, що ОСОБА_3 перебувала під слідством і судом 8 років 2 місяці, безпідставно завищили розмір відшкодування, не навели мотиви, якими керувалися під час ухвалення рішення про відшкодування 200 000,00 грн моральної шкоди. Не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями органу державної влади та тяжкими фізичними, моральними стражданнями, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження таких обставин, на які посилалися суди при ухваленні судових рішень. Порушення кримінальної справи відбулося внаслідок ознак злочину в діях позивача, при цьому наявність чи відсутність складу злочину у цих діях, а отже, вирішення питання щодо відсутності вини могло бути встановлено лише під час розслідування кримінальної справи.

У березні 2017 року ОСОБА_3 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для скасування судових рішень.

У запереченнях ОСОБА_3 вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди визначений судами правильно. Шкода, завдана їй органами державної влади відшкодовується державою в особі відповідних фінансових органів за рахунок коштів Державного бюджету України на підставі статті 1176 ЦК України.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Верховний Суд розглядає справу в касаційному порядку в межах доводів касаційної скарги та враховує тривалість розгляду справи і відповідно до статті 400 ЦПК України не здійснює оцінки чи переоцінку доказів у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 30 травня 2006 року прокурором Кілійського району Одеської області порушено кримінальну справу № 25 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 364 КК України.

03 жовтня 2006 року стосовно ОСОБА_3 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

10 жовтня 2006 року працівниками Кілійського районного відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області проведено обшук за місцем проживання ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 та описано майно, в тому числі і те, що не належало позивачу.

11 листопада 2013 року дії ОСОБА_3 перекваліфіковано з частини другої статті 364 КК України на частину другу статті 367 КК України.

Судами встановлено, що вироком Кілійського районного суду Одеської області від 18 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2014 року, ОСОБА_3 визнано невинною за частиною другою статті 367 КК України та виправдано через недоведеність її участі у вчиненні злочину.

Протягом часу проведення досудового розслідування та судового провадження ОСОБА_3 подано численні клопотання на підтвердження відсутності її вини у вчиненні злочину, а також клопотання про закриття провадження у кримінальній справі, які задоволені не були.

Суди встановили, що з 30 жовтня 2006 року по 03 листопада 2006 року позивач перебувала на стаціонарному лікуванні у 411 Центральному військовому клінічному шпиталі, де була прооперована, що підтверджується випискою з епікризу 411 Центрального воєнного клінічного госпіталю Департаменту охорони здоров'я військовослужбовців. А з 22 березня 2010 року ОСОБА_3 переведено з посади лікаря хіміка-токсиколога на посаду лаборанта бактеріологічного відділення Кілійської районної державної лабораторії ветеринарної медицини, що підтверджується записами трудової книжки.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 5 Конвенції кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено,має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали своїх офіційні повноваження.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Ввідповідно до пункту 2 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких наведений у частині першій статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій встановлено неправомірність дій з боку посадових осіб прокуратури Кілійського району Одеської області, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом підстав для відшкодування заданої позивачу такими діями моральної шкоди.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Законугромадянинові відшкодовується моральна шкода у випадках, наведених у статті 1 цього Закону № 266/94-ВР.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до частин другої, третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди, визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, що діють на час розгляду справи. Визначений закономрозмір - є мінімальним, який гарантований державою, а тому суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування, оскільки обмежень щодо максимального розміру закон не містить.

Згідно із частинами п'ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідством і судом (8 років 2 місяці), що призвело до порушення її нормальних життєвих зв'язків, суди першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру на момент розгляду справи судом за кожен місяць перебування під слідством і судом у сумі 135 044,00 грн (1378,00 грн (мінімальна заробітна плата) х 98 місяців). Проте, перевіряючи обставини справи, суди дійшли висновку, що розмір гарантованого мінімуму за час перебування під слідством не в повному обсязі компенсує завданої позивачу шкоди, з огляду на таке.

Європейський суд з прав людини зазначив, що обвинувачений в кримінальному провадженні має право на розгляд його справи належним чином; стаття 6 в кримінальному провадженні застосовується, щоб позбавити особу, яку звинувачено, залишатись тривалий час у стані невизначеності щодо своєї долі (справа «Нахманович проти Росії»).

При визначені розміру відшкодування моральної шкоди, суди першої та апеляційної інстанцій з урахуванням практики Європейського суду з прав людини дійшли висновку, що порушена проти ОСОБА_3 кримінальна справа мала тяжкі наслідки для неї, оскільки вона більше восьми років страждала від почуття невизначеності свого майбутнього, зважаючи на те, що вона ризикувала бути ув'язненою, щодо неї було обрано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Позивач зазнала інших негативних впливів унаслідок притягнення її до кримінальної відповідальності (приниження честі, гідності та ділової репутації, погіршення стану її здоров'я та членів сім'ї, порушення нормального способу їх життя тощо) .

Судами також встановлено, що така тривалість розгляду справи мала місце з вини органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, є надмірною і такою, що не відповідає вимогам розумного строку.

З урахуванням установлених обставин у справі, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, зважаючи на засади верховенства права, вимог розумності і справедливості, суди першої та апеляційної інстанцій врахували ступінь зниження престижу позивача у зв'язку з обвинуваченням її у вчиненні злочину, втрату ділової репутації, що не підлягає відновленню, тривалість обмеження її конституційних прав, а тому дійшли висновку, що достатньо підстав для визначення розміру компенсації у сумі 200 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_3 незаконними діями державних органів та дійшли висновку, що саме такий розмір відповідає характеру та обсягу страждань позивача.

Доводи касаційної скарги про те, що визначений судами розмір відшкодування моральної шкоди значно завищений не заслуговують на увагу, оскільки законодавцем встановлено граничну межу щодо гарантованого мінімуму відшкодування моральної шкоди, а максимальний розмір законом не обмежено. Тому, враховуючи всі обставини у справі, довгострокове перебування під слідством і судом та тривале перебування позивача у стані невизначеності щодо своєї долі у зв'язку з порушенням кримінальної справи та обвинувачення її у вчиненні злочину, ОСОБА_3 має право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000,00 грн.

Доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України щодо безпідставного відшкодування таких значних сум моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України, що може призвести до його розбалансованості, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Згідно з підпунктом 1 пункту 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, казначейство відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законом порядку здійснює безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду.

Таким чином, безспірне списання коштів Державного бюджету України на підставі рішення суду здійснюється саме Державною казначейською службою України, тому висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо відшкодування на моральної шкоди за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України є законними і обґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про відсутність доказів, які свідчать про протиправність діянь держави України в особі Генеральної прокуратури України під час досудового розслідування у кримінальному провадженні не спростовують висновків судів, оскільки протиправна бездіяльність органів прокуратури і суду встановлена судом першої інстанції із викладенням мотивів у рішенні суду. Моральна шкода, завдана органами прокуратури є підставою для настання цивільної відповідальності за завдану шкоду саме для держави, тому суд стягнув кошти у відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на підставі статті 1176 ЦК України.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням установлених обставин справи, суди правильно здійснили тлумачення норм закону та застосували його до спірних правовідносин.

Відповідний правовий висновок щодо застосування статей 1166, 1167, 1176, 1173, 1174 ЦК України викладено у постанові Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі №6-501цс17.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі.

Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400,409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Кілійського районного суду Одеської області від 04 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик