Провадження № 22-ц/772/911/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Медяний В. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 рокуСправа № 127/27104/17м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі:

головуючого Медяного В.М.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання Сніжко О.А.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні залі суду № 4 апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2018 року, ухвалене у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області о 16:24 (головуючий суддя Романюк Л.Ф.), повне судове рішення складено 20 березня 2018 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,

встановив:

Відповідно до абз. 3 п. 3 розділу ХІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Згідно п.8 ч.1 розділу XIII «Перехідних положень» ЦПК України передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Вінницької області.

У грудні 2017 року ОСОБА_3 звернувся в суд з даним позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.03.2012 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у сумі 159570 гривень.

08.06.2012 року виписано виконавчий лист по справі № 2-1296/11, за яким було відкрито виконавче провадження та яке наразі перебуває на виконанні у Староміському відділі ДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області під № 49713171.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області 20.02.2015 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування позикою за період з 25.12.2011 року по 24.12.2014 року, а також 3% річних та інфляційних витрат за період з 22.03.2012 року по 24.12.2014 року.

19.03.2015 року виписано виконавчий лист по справі № 127-27786/14-ц за яким було відкрито виконавче провадження та яке також перебуває на виконанні у Староміському відділі ДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області під №49713087.

Обидва виконавчих провадження об'єднанні у зведене виконавче провадження № 51188740.

Згідно листа ДВС від 07.12.2017 року із двох виконавчих проваджень, що перебувають у складі зведеного, кошти, що стягуються із ОСОБА_4 зараховуються по виконавчому провадженню № 49713087.

На час пред'явлення даного позову борг за договором позики, на примусове стягнення якого відкрито виконавче провадження № 49713171 ні у добровільному ні у примусовому порядку не повернуто. Рішення суду про стягнення із відповідача позики у сумі 159570 грн. на сьогодні не виконане та не почалось виконуватись.

У зв'язку з викладеним, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь проценти за користування позикою за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 року у сумі 89252,09 грн., 3% річних у сумі 14242, 95 грн. та інфляційні втрати у сумі 138187,62 грн., а всього 241682,66 грн.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 рік в сумі 89252, 09 грн., 3% річних в сумі 14 242, 95 грн., а всього - 103495, 04 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судові витрати в розмірі 1034, 95 грн.

В решті позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою у якій просить оскаржуване рішення скасувати у частині відмови у задоволенні позовної вимог про стягнення інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання та ухвалити у цій частині нове рішення, яким його позов в цій частині задовольнити. Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення в частині обґрунтування відмови у позові не відповідає наведеним вимогам закону та ухвалене внаслідок неправильного застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, суд без наведення будь-яких обґрунтувань фактично відступив від правової позиції Верховного Суду України, порушив його право на справедливий суд, оскільки не було враховано те, що позичені ним відповідачу у борг грошові кошти у доларах США були в подальшому судовим рішенням трансформовано у гривню України, а тому має право на отримання інфляційних втрат за період користування відповідачем коштами з дня набрання рішення законної сили, оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, що завдало йому шкоди.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_4 не визнає апеляційну скаргу та заперечує проти її задоволення, оскільки підстави для скасування, про які вказує позивач є формальними і не вплинули на суть прийнятого рішення, що важливе в контексті завдань цивільного судочинства. Вважає, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_3 апеляційну скаргу повністю підтримав та просив її задовольнити, посилаючись на викладені у ній доводи.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, у відзиві на апеляційну скаргу просила розглянути справу у відсутність її та її представника.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статей 12, 76, 81 ЦПК України суд вирішує цивільно-правовий спір на засадах змагальності, кожна сторона зобов'язана доказами довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилася очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, суд апеляційної інстанції переглядає справу в повному обсязі.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п. 2 Постанови від 18.12.2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Апеляційний суд переконаний, що таким вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не повністю, оскільки в оскаржуваній частині не повністю ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності, висновки суду, викладені у рішенні в оскаржуваній частині не повністю відповідають обставинам справи, судом не правильно застосовані в цій частині норми матеріального, а тому апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Разом з тим, згідно вимог ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Установлено, що рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.03.2012 року було задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики у сумі 159570 гривень.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20.02.2015 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення процентів, трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 проценти за користування позикою за період з 25.12.2011 року по 24.12.2014 року в сумі 39428, 39 грн., 3% річних в сумі 14340, 18 грн. та інфляційні втрати за період з 22.03.2012 року по 24.12.2014 року в сумі 33030,99 грн., вирішено питання судових витрат.

19.03.2015 року виписано виконавчий лист по справі № 127/27786/14-ц за яким було відкрито виконавче провадження, яке перебуває на виконанні у Староміському відділі ДВС міста Вінниці ГТУЮ у Вінницькій області під №49713087 (а.с.5-6).

Рішенням Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.03.2012 року встановлено, що позика була надана відповідачці на строк до 21.09.2008 року, без сплати відсотків за користування коштами.

Відповідно до розрахунку наданого позивачем ОСОБА_3 вбачається, що втрати від інфляції на суму 159570 грн. становлять 138187,62 грн., 3% річних з 25.12.2014 року по 14.12.2017 рік складають 14242, 95 грн., загальна сума процентів від суми позики за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 рік складають 89252, 09 грн. (а.с.7-10).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 625 ЦК України встановлено відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Зокрема, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, оскільки вимога позивача про стягнення 3% річних у сумі 14242,95 грн., була визнана представником відповідачки, тому суд першої інстанції дійшов висновку про те, що дана вимога підлягає до задоволення.

Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Згідно вимог ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Таким чином, як випливає із визначених законом обов'язків боржника та прав позикодавця, останній має право на отримання процентів за користування позикою, а боржник зобов'язаний їх сплачувати. Відтак не зазначення у договорі обов'язку сплати процентів за користуванням позики та їх розміру не є свідченням безпроцентної позики. У такому випадку діє загальне правило, згідно якого регулювання правовідносин у частині, не зазначеній у договорі, регулюється положеннями законодавства.

Враховуючи зазначене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача процентів за користування позикою за період з 25.12.2014 року по 14.12.2017 року в сумі 89 252, 09 грн. також підлягає до задоволення.

У цій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується. Також апеляційним судом не встановлено передбачених частиною 4 статті 367 ЦПК України порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що постановляючи оскаржуване рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання у сумі 138187, 62 грн., суд першої інстанції виходив з того, що у випадку порушення грошового зобов'язання, предметом якого є грошові кошти виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною 2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти, про що також зазначається у правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 01.03.2017 року по справі № 6-284цс17.

Проте, апеляційний суд не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції, оскільки вважає, що в даній частині рішення такий висновок суду зроблений невірно, без належного дослідження в судовому засіданні обставин справи і перевірки їх доказами, а доводи апеляційної скарги дають підстави вважати, що він не відповідає обставинам справи, а тому судом відповідно неправильно застосовані норми матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими для всіх і підлягають до виконання. Невиконання судових рішень є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання судового рішення у добровільному порядку його виконання здійснюється у примусовому порядку відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» на підставі виконавчого листа, виданого за заявою стягувача.

Згідно з ч. ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), або утримуватися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків зокрема є завдання майнової та моральної шкоди іншій особі.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу .

Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. ст. 599, 600, 604-609 ЦК України, зобов'язання припиняється: виконанням проведеним належним чином; належним є виконання зобов'язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання; за згодою сторін унаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); розмір, строки й порядок передання відступного встановлюються сторонами; зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника та кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна зі сторін не відповідає; смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою й у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою; смертю кредитора, якщо воно є нерозривно пов'язаним з особою кредитора; ліквідацією юридичної особи (боржника або кредитора), крім випадків, коли законом або іншими нормативно-правовими актами виконання зобов'язання ліквідованої юридичної особи покладається на іншу юридичну особу, зокрема за зобов'язаннями про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник який прострочив його виконання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом.

Отже нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, правовий аналіз норм статей 525, 526, 599, 611, 625 ЦК України дозволяє зробити висновок про те, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, передбаченої статтею 625 цього Кодексу.

Така правова позиція міститься і у постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №6-38цс11, яку суд апеляційної інстанції вважає за необхідне застосувати при вирішенні також і даної справи, ураховуючи подібні за змістом обставини справи, права та обов'язки сторін, оскільки такого ж висновку дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 22 березня 2017 року (справа № 363/3858/15-ц). У зв'язку з цим апеляційний суд вважає за можливе відійти від правових висновків викладених у постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 року по справі № 6-284цс17 (у такому ж складі суддів судової палати у цивільних справах Верховного Суду України що і у справі № 363/3858/15-ц).

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що посилання суду першої інстанції на те, що індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає, є невірним та повністю спростовуються вищезазначеними нормами матеріального права.

Таким чином апеляційний суд переконаний про те, що, оскільки рішення Замостянського районного суду м. Вінниці від 22.03.2012 року, яким стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 159570 гривень, що становлять еквівалент 20000 доларів США (на час ухвалення рішення), не виконане до цього часу, відповідач ухиляється від виконання рішення суду, то і зобов'язання між позивачем та відповідачем про повернення стягнутої судовим рішенням суми боргу в розмірі 159570 гривень не припинене, а отже слід дійти висновку про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Виходячи з наведеного, позивач має право на отримання інфляційних втрат за період з 25 грудня 2014 року по 14 грудня 2017 року в розмірі 138187,62 грн., оскільки внаслідок інфляційних процесів відбулося знецінення національної валюти України, а відтак і розміру стягнутої з відповідача на його користь грошової суми 159570 гривень, що завдало шкоди позивачу.

Таким чином, відповідач зобов'язаний сплатити суму інфляційних втрат за вказаний період.

На підставі викладеного, рішення суду першої інстанції від 15 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання, а також відповідно стягнення судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно вимог п.п. 1,3,4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, у зв'язку з задоволенням апеляційної скарги відповідно підлягає і зміні розподіл між сторонами понесених судових витрат, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним за подання позовної заяви в розмірі 2416,83 грн., а також судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги в розмірі 2072,82 грн.

Крім того, оскільки встановлено, що позивачем за подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції судовий збір сплачено ним у більшому розмірі ніж встановлено законом, тому необхідно роз'яснити позивачу його право звернутися до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» із клопотанням про повернення надмірно сплаченого розміру судового збору.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись нормами статей 17, 141, 352, 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 15 березня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов'язання та стягнення судових витрат скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 в частині стягнення інфляційних втрат задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 25 грудня 2014 року по 14 грудня 2017 року в розмірі 138187,62 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений ним за подання позовної заяви в розмірі 2416,83 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір, сплачений ним за подання апеляційної скарги в розмірі 2072,82 грн.

Роз'яснити позивачу його право звернутися до суду із клопотанням про повернення судового збору, внесеного в більшому розмірі, ніж встановлено законом, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір».

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий : /підпис/ В.М. Медяний

Судді : /підпис/ М.В. Матківська

/підпис/ В.В. Сопрун

Згідно з оригіналом: