АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко Світлана Анатоліївна, про визнання недійсними договорів дарування, визнання недійсною державної реєстрації права власності, -

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів дарування, визнання недійсною державної реєстрації права власності, мотивуючи тим, що вона в 1980 році по домашній угоді купила житловий будинок АДРЕСА_1, у травні 2009 року ОСОБА_4 запропонував їй свої послуги по узаконенню вказаного домоволодіння, в якому вона зареєстрована та проживає, тому 14 травня 2009 року вона надала останньому довіреність, якою надала повноваження представляти її інтереси в уповноважених органах, а також зареєструвати вказаний об'єкт на її ім'я. Довіреність видана без права передоручення та строк дії до 14 травня 2012 року.

Зазначала, що в зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 наданих йому повноважень вона направила заяву про скасування довіреності, а в листопаді 2016 року їй стало відомо, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до неї та ОСОБА_6 про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності, встановлено факт набуття нею права власності на домоволодіння по АДРЕСА_5; визнано за ОСОБА_4 право власності на вказане домоволодіння.

Вказувала, що 07 листопада 2016 року звернулася до суду з заявою про скасування вказаного рішення, яка була задоволена, втім їй стало відомо, що ОСОБА_4 подарував житловий будинок АДРЕСА_2 своїй доньці ОСОБА_3

Посилаючись на те, що договір дарування був укладений з метою приховання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області, за яким ОСОБА_4 незаконно отримав право власності на домоволодіння, і не мав права дарувати його, тому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсними договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладені 13 серпня 2016 року та 15 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 і посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А.; визнати недійсною державну реєстрацію права власності на спірне домоволодіння.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2 зазначаючи, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального й процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірні договори дарування були вчинені з метою приховати інший правочин, тобто є удаваним, що спірний будинок був придбаний нею та вона немала намір передавати за довіреністю право власності відповідачам, крім того між сторонами протягом тривалого часу йдуть судові вирішення спору, які свідчать про те, що її права порушені.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Згідно з ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.627 ЦК України та відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зокрема, ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 13 серпня 2016 року між відповідачами по справі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, відповідно до якого остання прийняла у дар 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_3 розташованого на земельній ділянці площею 762 кв.м (у фактичному користуванні), що знаходиться у АДРЕСА_4 (а.с.69).

15 серпня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку АДРЕСА_3 розташованого на земельній ділянці площею 762 кв.м (у фактичному користуванні), що знаходиться у АДРЕСА_4 (а.с.70).

Вказані договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. та зареєстровані в реєстрі за №900 та №905 відповідно. Згідно вказаних договорів дарування право власності дарувальника ОСОБА_4 на житловий будинок підтверджується на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно.

Заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання права власності на майно в порядку набувальної давності було встановлено факту набуття ОСОБА_2 права власності на домоволодіння по АДРЕСА_5, визнано за ОСОБА_4 право власності на домоволодіння АДРЕСА_3 що розташоване у АДРЕСА_6 (а.с.10).

В подальшому ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку (а.с.83), а ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2016 року позовну заяву ОСОБА_4 до ОСОБА_6, ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку набувальної давності залишено без розгляду (а.с.84).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Частиною 2 статті 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

В матеріалах справи містяться нотаріально посвідчені договори дарування спірного домоволодіння.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини, на відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

В силу положень ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ч.1 ст.14 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Аналогічні положення мали місце і в ст.ст.10,11,60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції).

Колегія суддів наголошує на тому, що позивачем не доведено правових підстав для задоволення її позову.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України (у редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV з відповідними змінами та доповненнями) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1)факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2)спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3)настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

ОСОБА_2 не доведено факту того, що спірний правочин є удаваним, доводи приведені в апеляційній скарзі також цього не доводять.

Так, статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно положень статей 319,321 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Втім, колегія суддів звертає увагу на той факт, що за правилом ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Матеріали справи не містять доказів стосовно того, що спірне домоволодіння належало саме позивачу. Заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13 листопада 2015 року, яким було встановлено факт набуття ОСОБА_2 права на домоволодіння АДРЕСА_2 скасоване і позовну заяву ОСОБА_4 залишено без розгляду.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для відмови в позові.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.