Номер провадження: 22-ц/785/2836/18
Номер справи місцевого суду: 522/5816/13-ц
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.05.2018 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді Таварткіладзе О.М.

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі Томашевській К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання угоди дарування недійсною, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом, в якому просила поновити їй строк звернення до суду та визнати недійсним договір дарування від 15.10.2004 року, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Одесі по провулку Садовому № 7, мотивуючи це тим, що ОСОБА_6 з дитинства страждала на психічне захворювання, перебувала на обліку в Одеському психоневрологічному диспансері та за станом свого здоров"я не могла усвідомлювати значення своїх дій при укладенні договору даруваня на користь ОСОБА_3, який не був з нею ні в родинних, ні в дружніх стосунках.

Під час розгляду справи судом першої інстанції була проведена посмертна судово-психіатрична експертиза, відповідно до якої експерти встановили, що ОСОБА_6 з 1997 року страждала наростаючим слабоумством внаслідок епілепсії, тому не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення договору дарування 15.10.2014 року.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано недійсною угоду від 15.10.2004 року дарування 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходяться в м. Одесі, провулок Садовий, 7 та складаються в цілому з двох камяних будівель, загальною житловою площею 398,0 кв.м., зазначених на схематичному плані під літерами «АА-1», «З» та надвірних споруд: «Щ», «Ю», «Г» - трьох гаражів, «Ж», «К», «В-1», «И», «Ч», «Щ-1» - шести сараїв, «Д», «Л» - двох літніх кухонь, «М-2», «Д-1», «Z» - трьох навісів, №1-21 огорожі, 1-УШ мостіння, розташованих на земельній ділянці 1820 кв.м., зазначена частина якої належала дарувальниці на підставі свідоцтва САА №424323 про право власності, виданого виконавчим комітетом Одеської міської ради 05 серпня 2004 року, зареєстрованого в Одеському бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості в книзі 83 дод. на сторінці №71 за № 2047.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відповідно до якої просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, клопотань заявлених під час розгляду справи в суді першої інстанції та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими;

3) не відповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.

Порушення норм процесуального права є обовязковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо:

1) справу розглянуто неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і підстави його відводу визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованими; 3) справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обовязковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою; 4) суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обовязки осіб, що не були залучені до участі у справі; 5) судове рішення не підписано будь-ким із суддів або підписано не тими суддями, які зазначені у рішенні; 6) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглядала справу; 7) суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовну заяву ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до пояснень свідків та висновку експертизи, ОСОБА_6 страждала на психічні розлади та при укладенні нею 15.10.2004 року договору дарування на користь ОСОБА_3 не могла розуміти значення своїх дій.

При цьому суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не навів обгрунтувань про поновлення позивачу строку для подачі позовної заяви про визнання недійсною угоди дарування від 15.10.2004 року, за яким ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в м. Одесі по провулку Садовому № 7 та незастосування позовної давності, про що заявлено відповідачем ОСОБА_3 в суді першої інстанції до ухвалення рішення по суті заявлених вимог (т. 1 а. с. 90).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 15.10.2004 року ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 частин житлового домоволодіння з надвірними спорудами, що знаходиться в м.Одесі по провулку Садовому № 7.

Для з"ясування психічного стану ОСОБА_6, за клопотанням позивача, судом першої інстанції було призначено судово-психіатричну експертизу.

Відповідно до висновку проведеного експертами КУ „ООМЦПЗ ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 1997 року страждала хронічним психічним розладом у вигляді наростаючого слабоумства внаслідок епілепсії та з урахуванням існуючого у неї психічного захворювання абсолютно не могла усвідомлювати свої дії при укладенні нею 15.10.2004 року договору-дарування на користь ОСОБА_3 та не була здатна вільно та усвідомлено приймати рішення щодо дарування спірної квартири.

Вважаючи висновок вищевказаної експертизи неповним, неясним, необгрунтованим, таким, що суперечить матеріалам справи та викликає сумнів у його правильності, представником ОСОБА_3 - ОСОБА_2 було заявлено клопотання про призначення у справі повторної посмертної судово-психіатричної експертизи психічного стану здоров"я ОСОБА_7 під час укладення нею 15.10.2004 року договору дарування.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 15.12.2016 року клопотання представника ОСОБА_3 було задоволено та призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу.

Для забезпечення повноти та обгрунтованості експертного дослідження, апеляційним судом Одеської області були представлені експерту всі витребувані ним матеріали, а саме оригінал медичної картки амбулаторного хворого ОСОБА_6 з Одеського психоневрологічного диспансеру, оригінал справи МСЕК з актами огляду ОСОБА_6, цивільні справи за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання угоди дарування недійсною.

На час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3, померла позивач по справі - ОСОБА_4. Процесуальним правонаступников виступила донька померлої - ОСОБА_5.

Відповідно до висновку Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології Міністерства хорони здоров"я від 19.12.2017 року № 04-08/12, ОСОБА_6 у момент укладання договору дарування 15.10.2004 року страждала на епілепсію з частими судомними нападами, вираженими змінами особистості та ознаками епілептичного недоумства. У представлених на експертизу матеріалах достатньо даних, які однозначно свідчать, що з 2003 року ОСОБА_6 страждала на епілепсію з частими судомними нападами, вираженими змінами особистості та ознаками клінічно сформованого епілептичного недоумства. Дані тяжкі психічні розлади у ОСОБА_6 на час укладання договору дарування 15.10.2004 року проявлялись ознаками соціальної дезадаптації: вела замкнутий спосіб життя, ні чим не цікавилась, мала звужене коло інтересів, самостійно нічого вирішити була не в змозі, житло після смерті батьків на себе не оформила, паспорт не переоформила, на МСЕК була приведена сусідом, критика до свого стану відсутня. Під час укладання 15.10.2004 року договору дарування частини квартири №7 по провулку Садовому у м. Одесі Петахонова ОСОБА_8, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Крім того, з медичної карти амбулаторного хворого з Одеського обласного психоневрологічного диспансеру, яка була досліджена експертом, вбачається, що ОСОБА_6 з 1987 року спостерігалася лікарями даного медичного закладу з діагнозом: "Епілепсія парціальна з тоніко-клонічними нападами сну та неспання середньої частоти, нечастами малими нападами та виразним зниженням особистості". З анамнезу відомо, що спадковість не обтяжена. Народилась за допомогою кесарева розтину, в асфіксії. На третій день після пологів спостерігались судомні напади. Через три місяці після пологів знову спостерігались судомні напади. З роками судомні напади почастішали. Напади були генералізованими з обома фазами судом: тонічною і клонічною. З 1958 року перебувала під наглядом лікарів- психіатрів. Останнім часом почали відмічатись прості абсанси. Перед великими нападами відмічає відчуття немов зі шлунку щось піднімається наверх. Після нападів відмічались сутінкові розлади свідомості. Проходила стаціонарне лікування з 18.01.1979 по 13.03.1979р. Виявляла специфічні розлади мислення у вигляді ґрунтовності, докладності, схильності до надмірної деталізації; нестійкість настрою На ЕЕГ виявлено патологічні вогнища епіактивності у скроневих відділах мозку, більше з права. Тривалий час отримувала протисудомне лікуванні бензоналом та діфеніном. Згідно записів в амбулаторній карті ОСОБА_6 регулярно протягом 1987-1997р. зверталась на прийом до лікарів за рецептами для отримання медикаментів, оформлення інвалідності (з 1997 року), а також спостерігалась патронажними сестрами на дому. З 1997 року (після смерті батьків) перестала регулярно приймати протисудомне лікування, почастішали судомні напади, перестала справлятись з роботою машиністки. Стала роздратованою, злобною, конфліктною із співробітниками. При госпіталізації в стаціонар 24.06.1997 року описувалось торпідне, вязке, докладне мислення. В бесіді застрягає на дрібних деталях, непотрібних подробицях. Мова повільна, з трудом переключається з однієї теми розмови на іншу. При найменших зауваженнях злиться, грубить. Судження вкрай примітивні, поверхневі. Коло інтересів обмежене питаннями соматичного стану. Відмічалось зниження памяті, нестійкість настрою від злобно-агресивного до підлесливого. Критика до свого стану знижена. Злопамятна, підозріла, пихата. При огляді 08.07.1999р., 30.08.2000р., 25.10.2002р., 22.12.2002р. описувався аналогічний психічний стан з погіршенням, наростанням порушень памяті, звуженням кола інтересів, відсутністю критики, нестійкістю настрою, епілептичними змінами особистості та мислення. Протягом 2003-2005р. ОСОБА_6 відмовлялась від відвідування диспансеру, не приймала протисудомного лікування, переоформлення групи інвалідності проводилось за ініціативи медичних працівників та сусідів з метою соціального захисту пацієнтки.

Крім того, з акту №1174 огляду МСЕК який також досліджувався експертом вбачається, що ОСОБА_6 вперше оглядалась на предмет встановлення їй групи інвалідності 22.07.1997 року. Зазначено, що живе одна, батьки померли, закінчила середню школу та курси машиністки, працює на заводі "Епсілон" машиністкою більше 20 років. В останні 2 роки перестала справлятись з роботою, буває роздратованою, конфліктною, злобною, свариться із співробітниками. На роботі спостерігаються часті судомні напади, інколи до 10 разів на день, після яких вона вяла, не може виконували роботу. Адміністрація заводу «Епсілон» звернулась з проханням вирішити питання працездатності ОСОБА_6 (з характеристики, а.с. 7). При огляді описувалось торпідне мислення, застрягання на дрібницях, емоційна вибуховість, егоцентричність, зниження пам"яті, злобливість, відсутність критики до хвороби. З діагнозом: «Епілепсія з частими судомними нападами та дуже частими абсансами, змінами особистості за епепітипом» ОСОБА_6 була визнана інвалідом другої фупи до серпня 1998 року. Повторно переоглядалась лікарями МСЕК 28.07.1998 року, 28.07.1999 року, 21.09.2000 року, 04.11.2002 року, 11.02.2004 року з аналогічними діагнозами, вираженими психічними змінами та соціальною дезадаптацією (веде замкнутий спосіб життя, ні чим не цікавиться, самостійно нічого вирішити не в змозі, житло після смерті батьків на себе не оформила, паспорт не переоформила, на МСЕК приведена сусідом).

З витягу акту огляду у МСЕК до довідки ОСОБА_1. МСЕ- №071533 вбачається, що ОСОБА_6 повторно оглядалась на МСЕК з діагнозом Р07.8. Внаслідок загального захворювання їй була встановлена друга група інвалідності до грудня 2003 року (ц.с. №2/1798/11, а. с. 65, 66).

З витягу акту огляду у МСЕК до довідки ОСОБА_1. МСЕ- №096910 вбачається, шо ОСОБА_6 повторно оглядалась на МСЕК з діагнозом Р07.8. Внаслідок загального захворювання їй була встановлена друга група інвалідності до березня 2006 року (т. 2, а.с. 7; ц.с. №2/1522/10997/11, а.с. 11, 12; ц.с. №2/1798/11, а.с. 67).

Матеріали цивільної справи містять фотокопію лікарського свідоцтва про смерть та довідку №8607, згідно з якими ОСОБА_6 померла 24 грудня 2005 року у віці 51 років. Причина смерті не встановлена внаслідок гнильних змін (т. 1, а.с. 205; ц.с. №2/1522/10997/11, а.с. 8; ц.с. №2/1798/11, а.с. 28).

У справі наявна фотокопія заяви сусідів ОСОБА_6, які 06.09.2005 року звернулись до міського прокурора з проханням розібратись з незаконною перебудовою їхнього будинку ОСОБА_3, на підставі договору дарування, отриманого у недієздатної ОСОБА_6 (т. 1, а.с. 15; ц.с. №2/1798/11, а.с. 34). В постанові про відмову в порушенні кримінальної справи зазначено, що ОСОБА_6 подарувала свою квартиру ОСОБА_3 без будь-яких погроз та примусу, вона страждає на епілепсію, перебуває на обліку в ПНД, але недієздатною не являється. Тому протиправних дій ОСОБА_3 не встановлено (т. 1, а.с. 92). З пояснення самої ОСОБА_6 вбачається, що вона страждає епілепсією з народження, перебуває на обліку, являється інвалідом другої групи, але недієздатною не є. Квартиру ОСОБА_3 подарувала без погроз або тиску, тому що він допомагав їй по дому та господарству (т. 1, а.с. 100; ц.с. №2/1798/11, а.с. 39).

Свідок ОСОБА_9, сусідка ОСОБА_6, яка була допитана 17.07.2014 року у судовому засіданні суду першої інстанції, пояснила, що та була дивакуватою з молодого віку, був випадок, коли вона рвала одяг на батькові. Тоді батьки ОСОБА_6 пояснили, що вона хворіє на епілепсію. Лікували її кожен рік. Після смерті батьків, ОСОБА_6 втратила роботу, на чоловіків реагувала розгальмованою сексуальною поведінкою. Після знайомства з ОСОБА_3 вона перестала спілкуватись з нею, відчиняти їй двері, брати їжу та одяг через заборону з боку відповідача. ОСОБА_6 розповідала, що збирається одружитись з відповідачем... Інколи вона блукала роздягнена на дворі, люди просили її забрати додому... Інколи бувала з розбитою головою... (т. 1, а. с. 140-146).

ОСОБА_10 Юріївна, сусідка ОСОБА_6, допитана 17.07.2014 року у судовому засіданні першої інстанції, стосовно психічного стану ОСОБА_6 пояснила, що та хворіла на епілепсію, ходила роздягненою на дворі, мала дивакуваті сексуальні схильності, кидалась на чоловіків... (т. 1, а. с. 146-1 ).

В поясненнях до апеляційної скарги відповідач ОСОБА_3 писав, що був знайомий з ОСОБА_6 з 2003 року, знав, що вона хворіє на епілепсію, але вважав її звичайною людиною, яка не відрізнялась від інших, допомагав їй по господарству, робив ремонт та реконструкцію квартири, через що стосунки з сусідами були напруженими. В поясненнях також зазначено, що ОСОБА_6 працювала секретарем-машиністом на заводі «Епсілон» до 1997 року і була звільнена у звязку із скороченням штату. Причина смерті підексперної відповідачу невідома, так як на той період він відїжджав до іншого міста, повернувшись 25.12.2005 року, помітив ОСОБА_6 без ознак життя у власній квартирі (т. 2, а.с. 1-6). У запереченні на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 також заперечував факт недієздатності ОСОБА_6 на момент укладання договору дарування квартири 15.10.2004 року. Зазначав, що матеріально допомагав ОСОБА_6, за що вона й подарувала йому квартиру (ц.с. №2/1798/11, а.с. 25, 26).

З фотокопії трудової книжки ОСОБА_6 відомо, що вона з 1973 року працювала на посаді техніка, потім машиністки; з 1975 року працювала секретарем-машиністом на заводі «Епсілон» і була звільнена у звязку із скороченням штату 08.11.1997 року (ц.с. №2/1798/11, а.с. 156, 157).

Свідок ОСОБА_11, допитаний 10.03.2016 року у судовому засіданні апеляційної інстанції підтвердив, що будучі співробітником внутрішніх справ у 2005 році отримував пояснення у ОСОБА_6 за скаргою сусідів стосовно незаконної надбудови квартири та неадекватної поведінки у неї не помітив.

Свідок ОСОБА_12, нотаріус, допитана 10.03.2016 року у судовому засіданні апеляційної інстанції свідчила, що 06.04.2004 року посвідчувала довіреність від імені ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 Наявність будь яких ознак психічних розладів у ОСОБА_6 під час укладання правочину свідок заперечувала (аудіо запис судового засідання 10.03.2016 року).

Проте, показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 про відсутність ознак психічного розладів у ОСОБА_6 суперечить всім іншим матеріалам справи та медичній документації.

Таким чином, з урахуванням наведених обставин, є всі підстави вважати, що дане тяжке психічне захворювання позбавляло ОСОБА_6 здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладення правочину 15.10.2004 року.

Висновок судово-психіатричного експерта № 248 КУ "ООМЦПЗ" від 15.05.2008 року узгоджується з висновком судово-психіатричного експерта № 27 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ від 19.12.2017 року про наявність у ОСОБА_6 психічного розладу здоров"я внаслідок якого, остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час укладенні договору дарування від 15.10.2004 року.

Доводи апеляційної скарги, з урахуванням письмових пояснень ОСОБА_3, що при укладенні договору дарування ОСОБА_6 усвідомлювала свої дії, з посиланням на сумніви у правильності проведеного 15.05.2008 року експертного дослідження є неспроможними, оскільки повністю спростовуються встановленими у справі обставинами та висновком № 27 Українського науково-дослідного інституту соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ від 19.12.2017 року.

Крім того, апеляційним судом витребувано відомості з Шостої Одеської державної нотаріальної контори, з відповіді якої від 10.04.2018 року вбачається, що спадкова справа № 272/2006 заведена на підставі заяви ОСОБА_4, яка надійшла до Шостої Одеської державної нотаріальної контори 03.04.2006 року (т. 2 а. с. 151).

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 18.10.2006 року встановлено факт , що ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 є двоюрідною сестрою ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а. с. 13-14).

Свідоцтво про спадщину не видавалося за відсутністю спадкового майна та до вирішення судового спору.

Оцінюючи встановлені обставини, судова колегія вважає, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_6 поданням заяви до нотаріальної контори, на підставі чого була заведена спадкова справа № 272/2006.

Таким чином позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 15.10.2004 року є обгрунтованими.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції по суті заявлених вимог не спростовують і зведені до намагання переоцінити докази, які оцінені районним судом належним чином.

Однак, як вже зазначалося, в суді першої інстанції до ухвалення оскаржуваного рішення по суті заявлених вимог, ОСОБА_3 заявив про застосування позовної давності до позову ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 90) та просив відмовити у задоволенні вимог ОСОБА_4 з цієї підстави.

Постановою пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 судам розяснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки вказані підстави у звязку необгрунтованістю чи недоведеністю позову та відмова у звязку з пропуском строку позовної давності є взаємовиключними, пропуск строку позовної давності може застосуватися лише для обгрунтованих і доведених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги є обгрунтованими та доведеними, але до ухвалення судового рішення відповідач заявив про застосування позовної давності, а суд першої інстанції вказаній заяві при ухваленні оскаржуваного рішення оцінки не надав та відповідних висновків у рішенні не навів, суд апеляційної інстанції досліджуючи вказану заяву відповідача про застосування позовної давності, звертає увагу на таке. Відповідно до ст. 257 ЦПК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В розумінні з ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного або кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

Апеляційним судом з Приморського районного суду м. Одеси витребувано цивільну справу 2-1798/11 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 Вячеславовича про визнання недійсною угоди дарування від 15.10.2004 року, за якою ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 домоволодіння по провулку Садовому 7 в м. Одесі.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи 2-1798/11, з позовом про визнання недійсною угоди дарування від 15.10.2004 року, за якою ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 домоволодіння по провулку Садовому 7 в м. Одесі, ОСОБА_4 звернулася 31.05.2006 року. Інтереси ОСОБА_4 в цій справі за спільною довіреністю представляли її дочка ОСОБА_5 та ОСОБА_13, яка є адвокатом. 12.07.2012 року представник ОСОБА_4 ОСОБА_13 подала до суду письмову заяву (а. с. 224 цивільної справи № 2-1798/11) в якій просила залишити позовну заяву ОСОБА_4 без розгляду, посилаючись, що аналогічну заяву з цього приводу вона вже подавала 16.09.2011 року і 02.03.2012 року зверталася до суду з заявою про прийняття рішення за раніше поданою заявою і вказала, що зволікає з прийняттям процесуального рішення по заяві, що спонукає її до певних дій. При цьому представник позивача знов наполягала на задоволенні заяви про залишення позову ОСОБА_4 про визнання недійсною угоди дарування від 15.10.2004 року без розгляду. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.10.2012 року згідно з поданою заявою представника позивача, позовну заяву ОСОБА_4 про визнання недійсною угоди дарування від 15.10.2004 року, за якою ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар 5/100 домоволодіння по провулку Садовому 7 в м. Одесі залишено без розгляду (а. с. 225 цивільної справи № 2-1798/11).

В даній справі, рішення у якій переглядається в апеляційному порядку, ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом про визнання недійсною угоди дарування 11.03.2013 року.

В якості підстави для поновлення строку для подачі позову, позивач зазначила, що її аналогічний позов про визнання недійсною угоди дарування між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 щодо 5/100 домоволодіння по провулку Садовому 7 в м. Одесі поданий до суду в червні 2006 року і після відкриття провадження, цивільна справа протягом 5 років знаходилася у судді Терьохіна С.Є., після чого позов був залишений без розгляду, що не позбавляє її права на повторне звернення до суду з такими ж вимогами. В клопотанні представника ОСОБА_4 від 24.04.2014 року про поновлення строку (т. 1 а. с. 72-73) зазначено, що ОСОБА_4 дізналася про оспорюваний договір дарування після смерті ОСОБА_6 та звернення позивача до нотаріальної контори з приводу прийняття спадщини у квітні 2006 року.

14.05.2014 року ОСОБА_3 подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (т. 1 а. с. 90).

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В розумінні ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, хоча законодавство чітко не встановлює , які саме причини є поважними. Суд на власний розсуд визначає, чи були причини для пропущення позовної давності поважними.

В засіданні судової колегії 15.05.2018 року представник ОСОБА_5, яка є процесуальним правонаступником позивача ОСОБА_4 ОСОБА_13 (діючий адвокат) заявила, що вона в межах повноважень наданих їй згідно з довіреністю, дійсно подала заяву про залишення позову ОСОБА_4 без розгляду, оскільки не довіряла головуючому судді Терьохіну С.Є. Ій відомо, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебіг позовної давності. Проте вона вважає, що строк позовної давності при поданні до суду у березні 2013 року позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування від 15.10.2004 року не пропущений. Про поновлення строку при поданні позову у 2013 році було заявлено лише формально, оскільки строк позовної давності фактично не пропущений.

Враховуючи, що до суду з позовом про визнання угоди дарування від 15.10.2004 року недійсною, з приводу чого було відкрито провадження у справі та ухвалено оскаржуване рішення, ОСОБА_4 звернулася у березні 2013 року, хоча дізналася про порушення її прав, як спадкоємця після звернення до нотаріальної контори не пізніше квітня 2006 року, строк позовної давності на час подання позову у березні 2013 року в розумінні ст. 257, 261, 267 ЦК України є пропущеним.

Посилання представника на звернення до суду з позовом у червні 2006 року з аналогічним позовом, як на переривання позовної давності та у звязку з цим не пропуску строку позовної давності є неспроможним, оскільки цей позов за заявою позивача був залишений судом без розгляду у жовтні 2012 року, що в розумінні ч.1 ст. 265 ЦК України, не зупиняє перебігу позовної давності.

Також не можуть бути взятими до уваги пояснення представника позивача, що залишення позову без розгляду було вимушеним кроком через недовіру головуючому судді Приморського районного суду м. Одеси, що розглядав цей позов, оскільки закон не передбачає обовязковість і поважність мотивів при поданні заяви про залишення позову без розгляду. Закон лише вимагає письмову форму такої заяви. Тому вказана заява не містить посилання на причини та мотиви її подання, а суд в свою чергу не може не прийняти таку заяву з посиланням на неповажність причин її подання. Закон не перешкоджає позивачу повторно звернутися до суду з таким самим позовом. Разом з тим, виходячи зі смислу закону і недопустимості зловживання процесуальними правами, вказані процесуальні дії можливі в межах строку позовної давності, яка не зупиняється залишенням позову без розгляду. Якщо на час повторного звернення з аналогічним позовом, який був раніше залишений без розгляду позовна давність спливла, а сторона заявила про застосування позовної давності позивач має зазначити причини пропуску строку звернення до суду, поважність яких оцінюється судом і якщо такі причини будуть визнані судом поважними, порушене право підлягає захисту.

Проте, наведені представником позивача причини залишення позову без розгляду не можуть бути визнані поважними.

До того ж сама представник позивача в судовому засіданні в апеляційному суді наполягала, що не вважає, що строк позовної давності є пропущеним взагалі, а вказівка у позові про поновлення строку зазначена фактично тільки з формальних підстав.

При таких обставинах, у суду апеляційної інстанції немає підстав вважати пропуск строку позовної давності таким, що відбувся з поважних причин, і в такому випадку немає підстав для захисту порушеного права.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При таких обставинах, рішення суду першої інстанції не може залишатися в силі і підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання угоди дарування недійсною.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заявлених вимог у звязку з пропуском строку позовної давності та відсутністю підстав для її поновлення.

У відповідності до ст. 141 ч. 13 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки внаслідок часткового задоволення апеляційної скарги, рішення суду скасовано повністю та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у звязку з пропуском строку позовної давності, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню сплачений при поданні апеляційної скарги судовий збір в сумі 535 грн. 92 коп.

Керуючись ст.ст. 259, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 вересня 2015 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4, правонаступником якої є ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання угоди дарування недійсною.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення суду в сумі 535 грн. 92 коп.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 21 травня 2018 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

ОСОБА_14