Справа № 167/1054/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Корецька В.В.
Провадження № 22-ц/773/211/18 Категорія: 53 Доповідач: Осіпук В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Осіпука В. В.,

суддів Федонюк С. Ю., Русинчука М. М.,

за участю секретаря Губарик К. А.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Шибуні С. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Рожищенської центральної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області про стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку та зобов'язати вчинити дії, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась в суд із зазначеним позовом. Покликалась на те, що з 20 грудня 2013 року на підставі контракту, укладеного на три роки з Рожищенською районною радою Волинської області, працювала на посаді директора центральної районної аптеки № 6 в селищі Рожище Рожищенського району Волинської області. Згідно контракту їй була встановлена заробітна плата в розмірі 2436 грн.

Крім того позивачка вказувала, що 15 травня 2015 року її було звільнено з роботи за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, як працівника до якого раніше застосовувались заходи дисциплінарного стягнення. Під час звільнення відповідач не провів з нею повний розрахунок, не виплатив грошову компенсацію за невикористані відпустки, тим самим порушив вимоги ст. 116 КЗпП України.

За таких обставин ОСОБА_1 вважала, що відповідач недорахував та не виплатив належну їй за період з 01 серпня 2014 року по 15 травня 2015 року заробітну плату з розрахунку 2436 грн. у місяць, відпускні, вихідну допомогу при звільненні, а всього 24074 грн. 45 коп., які просила стягнути з відповідача.

Також, у зв'язку з тим, що при звільненні з нею не було проведено повний розрахунок, позивачка просила стягнути на свою користь суму середнього заробітку за час затримки виплати належної їй заробітної плати за період з 19 травня 2015 року по 31 вересня 2015 року в сумі 40329 грн. 30 коп. та змінити дату звільнення, про що внести запис у її трудову книжку.

13 грудня 2017 року рішенням Ківерцівського районного суду позов задоволено частково. Ухвалено стягнути з КП Рожещенська центральна аптека № 6 в особі ліквідаційної комісії на користь ОСОБА_1 2122 грн. 80 коп. - заборгованість по заробітній платі, 3701 грн. 40 коп. - відпускні, 5457 грн. 20 коп. - середній заробіток за час затримки розрахунку, а всього 11281 грн. 40 коп. без врахування податків та обов'язкових платежів.

У решті позову відмовлено.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Стягнуто з відповідача в дохід держави судовий збір у сумі 640 грн.

У поданій апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_1, вважаючи рішення суду незаконним, прийнятим судом з порушенням норм матеріального і процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задоволити її позов.

У письмовому запереченні на апеляційну скаргу відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін як правильне і справедливе та відхилити апеляційну скаргу позивачки.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача не було правових підстав для нарахування та виплати позивачці заробітної плати за вказаний нею період, виходячи із розміру середньомісячної заробітної плати, яка передбачена у контракті. Однак, оскільки ОСОБА_1 при її звільненні не була виплачена роботодавцем нарахована грошова сума, то в силу вимог ст. ст.116, 117 КЗпП України з відповідача на її користь підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період, який вказала позивачка.

Підстав для задоволення позову в решті позовних вимог суд першої інстанції не вбачав.

Такі висновки суду є правильними.

Встановлено, що згідно з контрактом, укладеним 19 грудня 2013 року між Рожищенською районною радою Волинської області та ОСОБА_1, позивачку було призначено на посаду директора центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області з 20 грудня 2013 року строком на три роки (а. с. 8 - 14, т. 1).

Згідно з п. 3.1 контракту заробітна плата позивачки складалась з посадового окладу у кратності 2-х мінімальних розмірів тарифної ставки першого розряду робітника основного виробництва та фактичного відпрацьованого часу і премії при наявності фонду економії зарплати.

Рішенням Рожищенської районної ради від 15 травня 2015 року № 44/3 позивачку було звільнено із зазначеної посади у зв'язку з систематичним невиконанням нею без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, за п. 3 ст. 40 КЗпП України, однак не проведено з нею повний розрахунок (т. 1, а. с. 15).

Наказом № 2 від 01 травня 2014 року в аптеці зменшено заробітну плату працівників до 0,3 тарифної ставки.

30 жовтня 2014 року Рожищенською районною радою Волинської області прийнято рішення № 38/8 про припинення юридичної особи комунального підприємства Центральної районної аптеки № 6 Рожищенського району Волинської області та створено ліквідаційну комісію (т. 1, а. с. 19 - 20).

Наказом голови ліквідаційної комісії від 18 грудня 2014 року затверджено графік роботи працівників вказаної аптеки, відповідно до якого директору ЦРА № 6 ОСОБА_1 встановлено п'ятиденний робочий тиждень (понеділок - п'ятниця) з робочим часом 09:00 - 11:25 годин та визначено місце роботи за місцем знаходження ліквідаційної комісії (т. 1 а. с. 52).

З наявних у матеріалах справи податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичної особи ЦРА № 6, відомостей про нарахування заробітної плати (доходу) застрахованим особам за 2014-2015 роки, наданих Рожищенським відділенням Луцької ОДПІ ГУ ДФС України у Волинській області, вбачається, що позивачці ОСОБА_1 у першому кварталі 2015 році за період з січня по березень цього року була нарахована і не виплачена заробітна плата в сумі 2192 грн. 40 коп. та грошова компенсація за 155 календарних днів невикористаної відпустки за час роботи в ЦРА № 6 Рожищенського району Волинської області (т. 2 а. с. 136-141, 173 - 175).

Крім того, з акту позапланової ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП ЦРА № 6 Рожищенського району Волинської області від 12 червня 2015 року № 720-14, актів ліквідаційної комісії КП ЦРА № 6 слідує, що позивачка ОСОБА_1 в період з грудня 2014 року по березень 2015 року була відсутня на роботі без поважних причин 8 днів, а у квітні-травні 2015 року на роботу не виходила (т. 1 а. с. 53-89, 101-106).

Згідно ч. 1 ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України).

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в статті 117 КЗпП України відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який ухвалює рішення по суті спору.

Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу.

При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, суд може зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, за таких умов: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, як належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу.

За змістом пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у разі часткового задоволення позовних вимог працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд визначає розмір такого відшкодування з урахуванням розміру спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи.

Отже, встановивши наведені обставини та врахувавши зазначені норми матеріального права, суд першої інстанції цілком підставно і обґрунтовано дійшов висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача КП Рожищенська центральна аптека № 6 Рожищенського району Волинської області в особі ліквідаційної комісії в її користь невиплаченої при звільненні заробітної плати і відпускних, за наявності спору щодо їх розміру, та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Також, оцінивши здобуті докази, вірно визначив загальну суму розрахункових коштів, що підлягають стягненню.

Крім того судом правильно було відмовлено ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги при звільненні, так як виплата цієї допомоги у випадку звільнення працівника за ч. 3 ст. 40 КЗпП України чинним трудовим законодавством, а саме ст. 44 КЗпП України, контрактом, укладеним з позивачкою, не передбачено.

Вірним є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для зміни дати звільнення позивачки у зв'язку із затримкою видачі їй трудової книжки і внесення у зв'язку із цим у трудову книжку відповідного запису, оскільки такі її вимоги не ґрунтуються на нормах трудового законодавства, зокрема ст. 47 КЗпП України.

Хибними на думку колегії суддів є твердження позивачки викладені в апеляційній скарзі, щодо розгляду справи судом за участі неналежного відповідача - ліквідаційної комісії, призначеної рішенням Рожищенської районної ради для припинення КП ЦРА № 6 Рожищенського району Волинської області, оскільки з моменту призначення такої комісії припиняються повноваження інших органів щодо управління справами такої юридичної особи, ці функції переходять до призначеної комісії.

На підставі наведеного, суд вважає, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його зміни чи скасування відсутні. Доводи апеляційної скарги не спростовують вірних висновків суду та не впливають на його законність.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 13 грудня 2017 року в даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку упродовж тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий

Судді