Номер провадження 2/229/331/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

30 травня 2018 року Дружківський міський суд Донецької області

у складі:

головуючого судді Петрова Є.В.,

при секретарі Цукаревій К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Дружківка цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності та визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, суд, -

В С Т А Н О В И В:

до Дружківського міського суду Донецької області звернулась позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 про захист права власності та визнання особи такою, що втратила право користуватись житловим приміщенням,

У позовній заяві позивачка зазначила, що на підставі Договору купівлі-продажу від 15.12.2017 року придбала у ОСОБА_2 двокімнатну квартиру, за адресою: М. Дружківка, вул. Козацька, б. 40. Відповідач по справі, в обумовлені терміни не знялася з реєстрації, її речей у квартирі немає, квартирою не користується, зі слів сусідів постійно проживає у м. Ярославль, РФ. Особисті речі відповідачки в квартирі відсутні. На підставі викладеного вважає, що її права власника порушуються з боку відповідача по справі, просила визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

В судове засідання позивач не з`явилась, подала заяву, в якій просить розглянути справу без її участі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, відзиву на позов із запереченнями не надала, про поважність причин неяки не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

Враховуючи, що причина неявки відповідача є неповажною, відзив не надано, у справі є наявні дані про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на заочний розгляд справи.

У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Оцінивши усі докази зібрані в справі у їх сукупності, виходячи з обставин, встановлених під час судового розгляду справи, враховуючи норми діючого законодавства, яким врегульовані встановлені судом правовідносини, керуючись принципом верховенства права суд дійшов до таких висновків.

У відповідності до ст.ст. 13, 82ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України).

Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948р) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР).

У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.

Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Таким чином, позивач ОСОБА_1, як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї.

Таке право позивача згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Судом встановлено, що позивач по справі є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №6618, право власності зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 15.12.2017 р. за реєстраційним номером 117 (а.с.13-14,15).

Згідно домової книги, у вищевказаній квартирі крім позивачки, з 18.11.1998 року та по теперішній час зареєстрована ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, у якої позивач придбала квартиру (а.с.11-12).

Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивача, не набув самостійного права на житло з підстав, передбачених законом.

Згідно п. 4.10. Договору купівлі-продажу квартири сторони домовились, що квартира буде звільнена продавцем, тобто ОСОБА_2 до 31 грудня 2017 року (а.с.14).

Відповідачка ОСОБА_2 в квартирі не мешкає і не користується нею з 2014 року, її особисті речі в квартирі відсутні, фактично мешкає в м.Ярославль, Росія, що підтверджено довідкою голови територіального комітету "Сонячний" ОСОБА_4 від 21 грудня 2017 року, яку складено за участю сусідів ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (а.с.16).

Суд вважає встановленим, що реєстрація відповідача в будинку позивача створює перешкоди останньому в користуванні квартирою, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об'єкт права власності, а тому є підстави для задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про визнання ОСОБА_2, такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: вул. Козацька м.Дружківка Донецької області.

Таким чином, у суду є всі законні підстави для задоволення позовних вимог.

Згідно ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно розміру задоволених вимог, відповідно з відповідача по справі підлягає стягненню судовий збір на користь позивача.

На підстав вищевикладеного та керуючись ст. ст.2,10,12,13,81-83,259,263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права власності та визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, задовольнити повністю.

Усунути перешкоди у користуванні та розпорядження ОСОБА_1 власністю, визнавши ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такою, що втратила право на користування житлом - квартирою № 60 будинку № 40 по вул. Козацька у м. Дружківці Донецької області.

Стягнути на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, суму сплаченого судового збору у розмірі 704,80 грн. (сімсот чотири ).

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом десяти днів після оголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Повний текст судового рішення складено та підписано 30 травня 2018 року.

Суддя: Є. В. Петров