Провадження № 22-ц/780/1826/18 Доповідач у 2 інстанції Березовенко Р. В.
Категорія 47 15.05.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді -Березовенко Р.В.,
суддів:Лівінського С.В., Олійника В.І.,
з участю секретаряТопольського В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

До суду у вересні 2017 року звернувся ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи його тим, що 18 жовтня 2000 року між ним та відповідачкою було зареєстровано шлюб. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2016 року шлюб розірвано.

В період шлюбу сторони набули у власність шляхом укладення правочину купівлі-продажу квартиру №АДРЕСА_1, яка зареєстрована за відповідачкою.

Крім того, сторони придбали побутову техніку згідно переліку на загальну суму 63 900 грн. Позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, а інше спільне рухоме майно поділити порівну.

В суді першої інстанції сторони дійшли згоди щодо вартості та поділу побутової техніки, погодилися виділити у власність позивачу ОСОБА_6: мікрохвильову піч LG вартістю 1 100 грн, бойлер Thermex 80 л вартістю 3 000 грн, пральну машину Electrolux вартістю 3 500 грн, телевізор Samsung 32-37 дюйма вартістю 6 500 грн, електрообігрівач вартістю 1 400 грн, стаціонарний комп»ютер / власної збірки/ вартістю 7 000 грн, монітор LG 27 вартістю 3 500 грн, принтер вартістю 1 200 грн, пилосос Samsung вартістю 500 грн, всього майна на загальну суму 27 700 грн, та виділити у власність відповідачці ОСОБА_5: морозильну камеру Vestfrost вартістю 5 500 грн, холодильник Samsung вартістю 4 000 грн, мультиварку Redmond вартістю 1 000 грн, м»ясорубку Moulinex вартістю 1 300 грн, газову плиту Gorenje вартістю 3 700 грн, телевізор Samsung 37-42 дюйма вартістю 7 000 грн, електрообігрівач вартістю 1 400 грн, , пилосос Thomas Twin T2 aquafilter вартістю 3 800 грн, всього майна на загальну суму 27 700 грн.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2018 року позов ОСОБА_6 задоволено.

Поділено майно, що є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Виділено у власність ОСОБА_6 мікрохвильову піч LG вартістю 1 100 грн, бойлер Thermex 80 л вартістю 3 000 грн, пральну машину Electrolux вартістю 3 500 грн, телевізор Samsung 32-37 дюйма вартістю 6 500 грн, електрообігрівач вартістю 1 400 грн, стаціонарний комп»ютер / власної збірки/ вартістю 7 000 грн, монітор LG 27 вартістю 3 500 грн, принтер вартістю 1 200 грн, пилосос Samsung вартістю 500 грн, всього майна на загальну суму 27 700 грн.

Виділено у власність ОСОБА_5 морозильну камеру Vestfrost вартістю 5 500 грн, холодильник Samsung вартістю 4 000 грн, мультиварку Redmond вартістю 1 000 грн, м»ясорубку Moulinex вартістю 1 300 грн, газову плиту Gorenje вартістю 3 700 грн, телевізор Samsung 37-42 дюйма вартістю 7 000 грн, електрообігрівач вартістю 1 400 грн, , пилосос Thomas Twin T2 aquafilter вартістю 3 800 грн, всього майна на загальну суму 27 700 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 1 546 грн судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням відповідач ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання за ОСОБА_6 права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та ухвалити в цій частині нове, яким визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частку вказаної квартири. В іншій частині рішення суду залишити без змін.

При цьому зазначає, що місцевим судом не надано вірної оцінки доказам матеріалів справи, оскільки вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Так як до купівлі спірної квартири АДРЕСА_1 відповідачкою було відчужено іншу квартиру, а саме, АДРЕСА_2, яка належала їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 09 липня 2002 року, кошти від продажу якої були її приватною власністю та були витрачені на купівлю спірної квартири. Доказами чого є подані до суду документи: договір дарування квартири від 09 липня 2002 року, договір купівлі-продажу квартири від 01 вересня 2003 року, договір купівлі-продажу квартири від 02 вересня 2003 року.

Квартиру АДРЕСА_2 було відчуджено за 10664, 00 грн., а квартиру АДРЕСА_1 було придбано за 17994, 00 грн.

Вважає, що її частка при розподілі спірної квартири № 11 повинна бути більшою, ніж Ѕ частини, а саме - ѕ частини, оскільки коштів на придбання цієї квартири нею було внесено втричі більше, ніж відповідачем.

В ухвалі про відкриття апеляційного провадження відповідачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу, однак відзив не подавався.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що 18 жовтня 2000 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 08 листопада 2016 року шлюб розірвано.

Судом також встановлено, що позивач ОСОБА_6 як даритель та відповідачка ОСОБА_5 як обдарована 09 липня 2002 року уклали правочин дарування квартири АДРЕСА_2. Вказана квартира належала на праві власності ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Другою Білоцерківською держнотконторою 21 вересня 2000 року за реєстром №1-3494.

На підставі договору купівлі-продажу від 01 вересня 2003 року ОСОБА_5 відчужила зазначену квартиру на користь ОСОБА_9 за 10 664 грн.

02 вересня 2003 року ОСОБА_5 набула у власність, на підставі правочину купівлі-продажу за 17 994 грн., квартиру №АДРЕСА_1, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно за №1381784 від 02.09.2003 року.

Крім того, сторони набули у власність побутову техніку на загальну суму 55 400 грн. щодо якої вони дійшли в суді згоди відносно поділу і в цій частині рішення суду сторонами не оскаржується.

Задовольняючи позовні вимоги на підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71 СК України, місцевий суд виходив з того, що кошти від продажу квартири АДРЕСА_2 в сумі 10 664 грн. є спільною власністю подружжя і були витрачені сторонами на купівлю спірної квартири, оскільки відчужена відповідачкою квартира раніше була подарована відповідачці самим позивачем, тобто, набута у власність безоплатно, жодних особистих коштів на придбання квартири АДРЕСА_2 відповідачка не витратила, тому відповідачем не доведені обставини придбання квартири в більшій частині за її особисті, через що їх не враховано для відступу від принципу рівності часток в сторону збільшення частки відповідачки.

На думку колегії суддів висновки суду першої інстанції викладені в рішенні, не в повній мірі відповідають вимогам закону та обставинам справи, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні ( обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими:

1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності;

2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, або за час шлюбу, але на підставі договору дарування є особистою приватною власністю кожного з них.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Аналізуючи наведені норми права колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо недоведеності відповідачем наявності істотних обставин, які впливають на поділ спільного майна і повинні бути враховані для можливості відступу від засади рівності часток подружжя є помилковим, таким, що не ґрунтується на нормах діючого законодавства, а тому рішення суду в частині поділу квартири не може залишатися без змін і підлягає зміні в частині розміру часток, що визначені судом першої інстанції.

Ухвалюючи нове судове рішення в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спірна квартира №АДРЕСА_1 була набута ОСОБА_5 у власність 02 вересня 2003 року в період шлюбу з ОСОБА_6 за 17 994 грн., а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Однак, визначаючи частки подружжя, колегія суддів враховує ту істотну обставину, що напередодні придбання спірної квартири, а саме 01 вересня 2003 року відповідачкою було відчужено її особисту власність - квартиру АДРЕСА_2 за 10 664 грн., які є її особистою власністю, відповідно до вимог ст. 57 СК України, і на переконання колегії суддів, були витрачені нею на придбання спірної квартири.

При цьому, колегія суддів критично розцінює заперечення позивача з цього приводу, оскільки ним не було надано жодного належного, достатнього та допустимого доказу на спростування цих обставин, а також, доказів наявності у подружжя інших грошових коштів на той час, за які б могла бути придбана спірна квартира (заощадження, позики, кредити тощо).

Крім того, не приймає до уваги колегія суддів і заперечення позивача з приводу того, що відчудженна позивачкою квартира є спільним майном подружжя, оскільки була в минулому набута позивачем до шлюбу і була його особистою власністю та вже під час шлюбу подарована позивачці, оскільки передавши її в дар відповідачці позивач, передав останній всі свої права на це майно, тобто і будь які матеріальні права (ст. 717ЦК України) і з того, часу як сама квартира, так і її вартісний еквівалент є особистою власністю позивачки (ст. 57 СК України).

Отже, переглядаючи справу, колегія суддів дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, дійшла висновку, що в даному випадку є всі підстави для відступу від засад рівності часток подружжя, оскільки на придбання спірної квартири відповідачкою було витрачено 10 664 грн. особистих коштів, а тому її частка повинна бути збільшена.

Враховуючи, що спірна квартира була придбана за 17 994 грн., з яких 10 664 грн. є особистою власністю відповідачки і лише 7330 грн. є спільною власністю подружжя, в яких частки подружжя є рівними, а отже частка позивача становить 3 665 грн., що фактично становить майже 1/5 квартири.

Натомість, відповідачка визнає за позивачем право власності на ј частину і саме ці вимоги зазначила у своїй апеляційній скарзі, а тому, на підставі ч.1 ст. 82 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе визнати за позивачем право власності на 1/4 частину спірної квартири.

Крім того, в силу вимог ч.13 ст. 141 ЦПК України, із позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подану апеляційну скаргу в розмірі 1700 грн.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, а тому підлягає зміні з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 лютого 2018 року в частині поділу квартири змінити.

Визнати за ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: С.В. Лівінський

В.І. Олійник