Справа №463/5372/17
Провадження №2/463/747/18
УХВАЛА

судового засідання

08 травня 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі: головуючого судді Леньо С. І.

з участю секретаря Станько Р.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

представника третьої особи ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Львові клопотання відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про зобовязання до вчинення дій, визначення способів участі у вихованні дітей, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3, просить ухвалити рішення, яким зобовязати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з донькою ОСОБА_6, 29.06.2008р.н. та визначити способи у вихованні дітей синів ОСОБА_7, 13.09.2006р.н., ОСОБА_8, 15.01.2011р.н. та доньки ОСОБА_6 29.06.2008р.н., зокрема:

особисте спілкування у І та ІІІ суботу щомісячно з 11.00 до 20.00 год.; ІІ та VI неділю щомісячно з 11.00 год. до 20.00 год. та щосереди з 16.00 год. до 20.00 год.; спільний відпочинок у першу половину літніх та зимових канікул, під час яких діти проживатимуть разом з батьком, в тому числі під час відпочинку за межами України.

у свята Великдень та Різдва Христового;

необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та донькою, з правом забирати дітей з дому/школи особисто в день побачень.

Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львові від 10.11.2017р., яка постановлена за правилами ЦПК України в редакції, чинній до 14.12.2017р. включно.

ОСОБА_3 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_1 про відібрання у останнього малолітнього сина ОСОБА_7, 13.09.2006р.н., повернувши його за попереднім місцем проживання разом з матірю за адресою м. Львів, вул. Філатова, 12/4 та визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_7, 13.09.2006р.н., ОСОБА_6 29.06.2008р.н., ОСОБА_8 15.01.2011р.н. разом з матірю за адресою м. Львів, вул. Філатова, 12/4.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2018р. прийнято до розгляду згадану вище зустрічну позовну заяву та обєднано її в одне проваджене з первісним позовом.

Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2018р. відмовлено в задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про залишення первісного позову без руху.

У звязку з першою неявкою учасників справи, а також надходження відповідних заяв, підготовче засідання, яке призначалось на 15.02.2018р. відкладено на 05.04.2018р.

28.02.2018р. позивач за первісним позовом ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, до якої в подальшому, повноважний представник останнього долучив докази направлення такої заяви учасникам справи. Зокрема, просить зобовязати ОСОБА_3 не перешкоджати ОСОБА_1 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з сином ОСОБА_8 15.01.2011р.н. та донькою ОСОБА_6 29.06.2008р.н.;

Визначити наступні способи його участі у вихованні дітей сина ОСОБА_8 15.01.2011р.н., доньки ОСОБА_6 29.06.2008р.н., особисте спілкування:

І та ІІІ суботу щомісячно з 11.00 год. до 20.00 год.; ІІ та VI неділю щомісячно з 11.00 год. До 20.00 год. Та щосереди з 16.00 год. До 20.00 год.; спільний відпочинок: першу половину літніх та зимових канікул діти проводитимуть з батьком в тому числі і на відпочину за межами України;

У свята: Великдень та Різдва Христового;

Необмежене спілкування з дітьми особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу звязку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між батьком та сином і донькою.

В день такого побачення з дітьми має право забирати їх з дому/школи особисто.

В судовому засіданні ухвалою від 05.04.2018р., постановленою без виходу до нарадчої кімнати прийнято дану заяву до розгляду.

Відповідач, а також її представник адвокат ОСОБА_4, повноваження якого підтверджуються ордером на ведення справи серії ЛВ № 098310подали до суду клопотання про залишення без руху заяви про уточнення позовних вимог, оскільки така не відповідає вимогам п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. Зокрема, позивач навів нові обставини в обґрунтування підстав позову, а також частково змінив предмет позову та не зазначив жодних доказів, які підтверджують обставини, викладені в такій заяві, а саме:

01.04.2017р. під час перебування ОСОБА_7 у гостях у ОСОБА_3 його було побито співмешканцем ОСОБА_3 ОСОБА_9;

позивач на цей час має власний бізнес, вільний графік робочого дня, тому має час відводити дитину до школи, займатися із ним вечорами, гуляти та іншим чином піклуватись про нього. Має стабільний самостійний не малий дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того, проживає разом з дружиною, яка також має можливість приділяти багато вільного часу і бажання доглядати за сином ОСОБА_10, доки позивача нема вдома, що вона й робила у той час, коли син перебував у позивача, коли він знаходився на роботі;

позивач проживає у комфортабельній дворівневій квартирі на першому поверсі трьохповерхового будинку з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. Вхідні двері квартири виходять на внутрішній двір з великим травяним газоном;

з самого дитинства позивач постійно піклується про дітей. На протязі всього часу з моменту розірвання шлюбу ОСОБА_7 постійно вказує на своє бажання жити разом з позивачем, у звязку з тим, що дуже привязаний до позивача, йому подобається у нього, окрім того є можливість культурного розвитку дитини через наявність культурно-масових закладів.

Вважають, що заява про уточнення позовних вимог не відповідає вимогам процесуального законодавства та порушує право відповідача на справедливий судовий розгляд, у звязку з чим просить залишити таку заяву без руху для зазначення і подання доказів вказаних вище обставин.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторони позивача та представника третьої особи які вважають дане клопотання безпідставним, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання належить відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Однією з засад цивільного судочинства, згідно п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України є неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, повязаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (п. 36). На це «право на суд», в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі «Салонтаджі-Дробняк проти Сербії» (п. 132).

Разом з тим, як зазначає Європейський суд з прав людини, право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб і ресурсів суспільства та окремих осіб» (рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ешингдейн проти Сполученого Королівства», (п. 57). Встановлюючи такі правила, держава користується певною свободою розсуду.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини застосовувані державою обмеження в доступі особи до національного суду не повинні звужувати чи зменшувати залишені особі можливості доступу до суду в такий спосіб або такою мірою, що буде нівельована сама суть права. Більше того, встановлене державою обмеження суперечитиме пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети і якщо не буде забезпечено пропорційного співвідношення між застосованими засобами та поставленою метою (рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (п. 65), рішення від 18 лютого 1999 р. у справі «Вайт і Кеннеді проти Німеччини» (п. 59), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Т.Р. та К.М. проти Сполученого Королівства» (п. 98), рішення від 10 травня 2001 р. у справі «Z. Та інші проти Сполученого Королівства» (п. 93), рішення від 12 липня 2001 р. у справі «ОСОБА_11 Ганс-Адам II проти Німеччині» (п. 45).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна держава учасниця цієї Конвенції має право встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити перетворення судового процесу у безладний рух. У звязку з наведеним залишення позову без руху з підстав, передбачених законом (невідповідність позовної заяви вимогам щодо її змісту, несплата судового збору тощо), не є порушенням права на справедливий судовий захист. Разом із тим Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року).

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

За правилами ч. 3 цієї статті, до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається зі змісту первинної редакції позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог, відмінності полягають в тому, що в останній заяві позивач просить зобовязати відповідача не перешкоджати йому брати участь у вихованні та вільному спілкуванні не лише з донькою, як було зазначено в первинній редакції позовної заяви, але й з сином ОСОБА_8 15.01.2011р.н. Крім того, якщо в первинній редакції первісного позову просив визначити спосіб участі у вихованні трьох дітей, то в заяві про уточнення позовних вимог лише відносно сина ОСОБА_8 та доньки ОСОБА_6

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін ? одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Принцип рівності сторін розкривається у ст. 12 ЦПК України, за якою цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно ч. 3 цієї статті, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а згідно ч. 4 цієї статті, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Станом на даний час справа перебуває на стадії підготовчого провадження, завдання якого визначені у ст. 189 ЦПК України то одними з яких, відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 є остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів.

За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Порядок подання доказів врегульовано положеннями ст. 83 ЦПК України, відповідною до якої, можливість подання доказів існує і на подальших стадіях судового процесу.

У звязку з наведеним, відсутність в заяві посилань на ті чи інші докази не може вважатись підставою для залишення позовної заяви без руху.

Відтак, клопотання як безпідставне належить залишити без задоволення, а його мотивація про порушення права відповідача на справедливий судовий розгляд, по суті є результатом невірного тлумачення практики ЄСПЛ. Занадто формальне ставлення до передбачених законом вимог буде неспівмірним обмеженням у праві позивача на доступ до правосуддя, і як наслідок, не переслідуватиме законної мети.

Також, невірним є розуміння сторони відповідача про недотримання принципу рівності сторін у звязку з відсутністю тих чи інших доказів, оскільки як зазначалось вище, кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ризик настання наслідків, повязаних з неподанням тих чи інших доказів несе сторона, яка не вчинила такої процесуальної дії.

Більше того, як до позовної заяви, так і до заяви про уточнення позовних вимог позивач долучив наявні у нього докази, а оцінка цих доказів на предмет підтверджують чи не підтверджують вони обставин, про які згадується в позовній заяві не може відбуватись інакше, ніж під час ухвалення судового рішення по суті спору.

Керуючись ст. ст. 175, 187 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Відмовити у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 про залишення без руху позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради про зобовязання до вчинення дій, визначення способів участі у вихованні дітей.

Ухвала не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.

Повний текст ухвали суду складено 10.05.2018 року.

Суддя: Леньо С. І.