Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 487/9034/14-ц

провадження № 61-3047ск 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Миколаївська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Миколаївська міська рада, про поділ земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позовні вимоги мотивовано тим, що їй на праві власності належить 252/300 частки домоволодіння АДРЕСА_1. Іншим співвласником домоволодіння з часткою 48/300 є ОСОБА_2 Площа земельної ділянки, яка перебуває у їхньому спільному користуванні, становить 815 кв. м.

Вказує, що вона з відповідачем не може дійти згоди щодо порядку користування земельною ділянкою, так як фактично у його користуванні знаходиться земельна ділянка, розмір якої не відповідає розміру його ідеальної частки у домоволодінні. Відповідач без її згоди, як співвласника на земельній ділянці, яка знаходиться у їхньому спільному користуванні, звів самочинні споруди, чим порушив її права, як власниці житлового будинку та користувача земельної ділянки.

Будівельні роботи проводяться відповідачем і на момент звернення до суду з указаним позовом, що перешкоджає їй відремонтувати належний їй будинок.

Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просила поділити земельну ділянку за спірною адресою згідно з ідеальними частками у домоволодінні, виділивши їй земельну ділянку, яка межує з домоволодінням по АДРЕСА_2, а відповідачеві - земельну ділянку, яка межує з домоволодінням по АДРЕСА_3, та усунути перешкоди у користуванні її земельною ділянкою шляхом зобов'язання відповідача прибрати самовільні будівлі.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 жовтня 2015 року позов задоволено частково. Визначено порядок користування земельною ділянкою та надвірними господарськими спорудами між співвласниками в домоволодінні АДРЕСА_1 згідно з першим варіантом висновку судової земельно-технічної експертизи від 25 серпня 2015 року № 125-071 та додатку № 1 (Акт № 125-017) до висновку. У задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання прибрати усі самочинні будівлі відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано наявністю підстав для визначення порядку користування спірною земельною ділянкою за першим варіантом судової земельно-технічної експертизи. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом зобов`язання прибрати усі самочинні будівлі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 не надала відповідних доказів та не довела порушення свого суб`єктивного права внаслідок будівництва відповідачем самочинних споруд.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року, рішення суду першої інстанції змінено. Визначено порядок користування земельною ділянкою АДРЕСА_1 відповідно до варіанта № 2 висновку судової земельно-технічної експертизи від 29 квітня 2016 року № 125-029. Виділено у користування ОСОБА_1 земельну ділянку по АДРЕСА_1, площею 619,43 кв. м. Залишено в користуванні ОСОБА_2 земельну ділянку площею 134,98 кв. м. Земельну ділянку загальною площею 41,14 кв. м залишено у спільному користуванні сторін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з урахуванням розміщення спірної земельної ділянки, побудованих на ній господарських споруд та будинку, а також відсутності зауважень з боку ОСОБА_3 проти виділення їй земельної ділянки, незважаючи на зменшення її площі, наявні підстави для визначення порядку користування земельною ділянкою саме за другим варіантом судової земельно-технічної експертизи, оскільки цей варіант є найбільш прийнятним з огляду на забезпечення балансу інтересів кожного із співвласників.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення апеляційного суду і направити справу на новий розгляд, обґрунтовуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судовою експертизою визнано неможливість розподілу земельної ділянки відповідно до ідеальних часток власників, оскільки обидва варіанти поділу не відповідають розміру часток співвласників. Вказує, що обраний апеляційним судом варіант поділу, запропонований експертизою, завдає значної шкоди його інтересам, а також членам його сім'ї, порушує санітарні норми у зв'язку з неможливістю в подальшому використовувати окремі господарські споруди. З огляду на наявні особливості щодо плану забудови земельних ділянок кожного зі сторін вказує на доцільність проведення поділу за першим варіантом експертизи.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просить скасувати рішення апеляційного суду і вирішити позовні вимоги по суті.

Касаційна скарга мотивована тим, що відмова у задоволенні її позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно збудованих позивачем господарських споруд порушує її права, як власника частини земельної ділянки, оскільки унеможливлює проведення нею будь-яких дій щодо поліпшення нерухомого майна.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2, поданому у листопаді 2016 року, ОСОБА_1 зазначає, що доводи заявника про відсутність у нього іншого житла, крім будинку АДРЕСА_1, не відповідають дійсності та спростовуються змістом інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 грудня 2015 року, з яких вбачається, що відповідачу на праві власності належить двокімнатна квартира АДРЕСА_4 (а. с. 130). Вказує, що господарські споруди збудовані ОСОБА_2 після 1977 року без погодження з іншими колишніми співвласниками та без відповідних дозволів санітарної, пожежної та інших державних органів, тобто є самочинними.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 частини першої розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

01 лютого 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати та вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності. Зокрема, позивачу з 2007 року належить 252/300 частки, на підставі: рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 лютого 1998 року, свідоцтва про право на спадщину за законом від 07 листопада 2003 року НОМЕР_1, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 грудня 2007 року НОМЕР_2, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори, свідоцтва про право на спадщину за законом від 05 грудня 2007 року НОМЕР_3, виданого державним нотаріусом Третьої миколаївської державної нотаріальної контори (а. с. 4-9).

Відповідачу належить 48/300 частки цього ж домоволодіння з 2010 року на підставі рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 25 травня 2010 року, яке набрало чинності та яким визнано дійсним біржовий договір купівлі-продажу, укладений між відповідачем та його батьком.

Рішенням Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 24 серпня 1954 року № 1626 під забудову вказаного домоволодіння попереднім його власникам була виділена земельна ділянка площею 815 кв. м, яка й знаходиться у фактичному спільному користуванні сторін справи.

З матеріалів справи, що перебуває на розгляді, а також інвентарної справи МБТІ вбачається, що до складу домоволодіння АДРЕСА_1 входять такі узаконенні будови, які перебувають у користуванні співвласника ОСОБА_1: одноповерховий житловий будинок літ. А з прибудовою літ. а, загальна площа забудови житлового будинку літ. А з прибудовою літ. А - 89,7 кв. м; частина одноповерхового житлового будинку літ. Б з прибудовою літ. б, загальна площа забудови житлового будинку літ. Б - 26,97 кв. м; частина одноповерхового житлового будинку літ. Б, загальна площа забудови літ. Б - 22,73 кв. м; одноповерховий житловий будинок літ. В, загальна площа забудови 58,2 кв. м. Надвірні узаконені господарські споруди: літ. Г - літня кухня 1953 року забудови, площею 20,8 кв. м; літ. З - сарай 1960 року забудови, площею 15,9 кв. м; літ. Рпд - погріб 1955 року забудови, площею 13,0 кв. м; літ. Д - сарай 1953 року забудови, площею 7,2 кв. м; літ. К - вбиральня 1955 року забудови, площею 1,9 кв. м; літ. И1 - сарай 1970 року забудови площею 9,9 кв. м; літ. Н - сарай 1973 року забудови, площею 3,3 кв. м; літ. О1 - душ 2009 року забудови, площею 1,4 кв. м.

Загальна площа земельної ділянки під будівлями та спорудами 242,27 кв. м.

У користуванні іншого співвласника - ОСОБА_2 перебувають: частина одноповерхового житлового будинку літ. Б загальною площею забудови 22,73 кв. м; двоповерховий житловий будинок літ. М-2 1991 року забудови, загальною площею забудови 40,3 кв. м; надвірні узаконені господарські споруди: літ. О2 - навіс 2011 року забудови, площею 9,7 кв. м; літ. З1 - навіс 2000 року забудови, площею 3,4 кв. м; літ. Ф1 - навіс 2009 року забудови, площею 4,8 кв. м; літ. Я - навіс 1991 року забудови, площею 2,2 кв. м.

Загальна площа земельної ділянки під будівлями 81,13 кв. м.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Вказана стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співласниками, такий порядок користування може встановити суд.

При здійсненні співвласниками права власності щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору частки в натурі, адекватні розміру їхніх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити дотримання їх точності. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Вказане вище у повній мірі узгоджується з правовою позицією, що викладена у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15.

Заявниками в касаційних скаргах викладено аргументи, які в основному вказують на їх незгоду з обраним варіантом поділу спірної земельної ділянки щодо безперешкодного користування нею її власниками та відмову в усуненні перешкод у користуванні шляхом знесення самочинно збудованих споруд. Разом з тим згода щодо необхідності здійснення такого поділу висловлена сторонами, що підтверджується матеріалами справи, а також їхніми касаційними скаргами.

Неправомірність дій суду щодо способу поділу земельної ділянки, на думку ОСОБА_2, випливає з неправильно обраного варіанту поділу, запропонованого судовою експертизою.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що встановлений порядок користування спірним майном найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про доцільність застосувати перший варіант, запропонований висновком експертизи щодо визначеного порядку користування домоволодінням, не можуть бути задоволені, оскільки за варіантом № 1 відхилення розміру частини земельної ділянки, яка фактично перебуває у користуванні ОСОБА_1, від ідеальної частки становить 64,64 кв. м у сторону зменшення, тоді як відповідно до варіанта № 2, запропонованого висновком додаткової судової земельно-технічної експертизи від 29 квітня 2016 року № 125-029, така різниця складає 14,65 кв. м у сторону зменшення.

Таким чином, відступ реальних часток у праві власності від ідеальних у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність, є менш значним, що забезпечує дотримання балансу прав та інтересів сторін.

З огляду на зазначене колегія суддів погоджується з рішенням суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано виходив з того, що встановлений порядок користування спірним майном найбільше враховує баланс інтересів кожного зі співвласників.

Крім того, необґрунтованими слід визнати і доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо необхідності знесення частини господарських споруд відповідача, оскільки доказів на підтвердження неможливості користуватися належним їй майном суду не надано. Крім того, обраний апеляційним судом варіант поділу забезпечує максимальний доступ сторін до їх земельних ділянок з відповідними господарськими будівлями та спорудами.

Отже, доводи касаційних скарг висновків суду апеляційної інстанції не спростовують та на їх правильність не впливають.

Беручи до уваги зазначене вище, колегія суддів вважає, що апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин учасників справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю.В. Черняк