Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 400/658/16-ц

провадження № 61-31267 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - сільськогосподарський виробничий кооператив «Агрофірма Маріампольська»,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року у складі колегії суддів: Чельник О. І., Кіселика С. А., Суровицької Л. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до сільськогосподарського виробничого кооперативу «Агрофірма Маріампольська» (далі - СВК «Агрофірма Маріампольська») про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, нарахованої але невиплаченої заробітної плати, індексації заробітної плати, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 03 вересня 1982 року він працював водієм у СВК «Агрофірма Маріампольська». 20 жовтня 1997 року наказом відповідача його було переведено на посаду старшого робітничого цеху по переробці сільськогосподарської продукції. З цієї посади його не звільнено, але до роботи його не допускають у зв'язку зі встановленням йому ІІІ групи інвалідності.

СВК «Агрофірма Маріампольська» іншої посади йому не пропонував, заробітну плата не виплачує, хоча при цьому відповідач сплачує відповідні внески до Пенсійного фонду України. Вважав, що такими незаконними діями відповідача порушено його трудові права, чим завдано моральної шкоди.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд скасувати наказ СВК «Агрофірма Маріампольська» від 29 грудня 2008 № 77 про звільнення його з посади старшого робітника переробного цеху, поновити на цій посаді з дня незаконного звільнення, зобов'язати СВК «Агрофірма Маріампольська» винести наказ про його поновлення на роботі. Також просив стягнути з СВК «Агрофірма Маріампольська» нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції у розмірі 9 778 грн 31 коп., середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 125 411 грн 05 коп. та відшкодувати завдану йому моральну шкоду у розмірі 5 тис. грн.

Рішенням Петрівського районного суду Кіровоградської області від 23 березня 2017 року у складі судді Шаєнко Ю. В. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Скасовано наказ СВК «Агрофірма Маріампольська» від 29 грудня 2008 року № 77 про звільнення з посади старшого робітника переробного цеху ОСОБА_4 Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді старшого робітника переробного цеху. Стягнуто з СВК «Агрофірма Маріампольська» на користь ОСОБА_4 нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції у розмірі 9 778 грн 31 коп. Зобов'язано СВК «Агрофірма Маріампольська» винести наказ про поновлення ОСОБА_4 на роботі Стягнуто з СВК «Агрофірма Маріампольська» на користь ОСОБА_4 5 тис. грн заподіяної моральної шкоди. Позов у частині стягнення з СВК «Агрофірма Маріампольська» на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у розмірі 125 411 грн 05 коп. залишено без задоволення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з наказом СВК «Агрофірма Маріампольська» від 29 грудня 2008 № 77 позивача було звільнено з роботи у зв'язку зі встановленням йому ІІІ групи інвалідності, проте у цей день останньому не було видано належним чином оформлену трудову книжку і не проведено з ним повного розрахунку. Позивачем пропущено місячний строк для звернення до суду з позовом, але він дізнався про своє звільнення з роботи лише під час розгляду цієї справи судом. Отже, звільнення ОСОБА_4 з роботи відбулось з порушенням його трудових прав, унаслідок чого його слід поновити на роботі та стягнути нараховану, але невиплачену заробітну плату з урахуванням індексу інфляції. Крім того, вказаними діями відповідача позивачу завдано моральної шкоди, розмір якої визначено з урахуванням вимог розумності та справедливості. Вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано розрахунку середнього заробітку відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року апеляційну скаргу СВК «Агрофірма Маріампольська» задоволено, рішення суду першої інстанції у частині поновлення на роботі, сплати нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, індексації заробітної плати та відшкодування моральної шкоди скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 у цій частині відмовлено. Зазначено, що в іншій частині рішення суду не оскаржувалося.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позивача з посади старшого робочого по переробці сільськогосподарської продукції не звільнено в установленому законодавством порядку, тому відсутні підстави для скасування наказу СВК «Агрофірма Маріампольська» від 29 грудня 2008 № 77. Позивача фактично було відсторонено від роботи, а не звільнено, оскільки вищевказаний наказ відповідача вважати наказом про звільнення не можна. Трудову книжку ОСОБА_4 отримав для оформлення пенсії. Згідно з копіями розрахункової платіжної відомості за серпень 2011 року та вересень 2014 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 1 437 грн та 2 012 грн, які отримував та ставив підпис у відомостях про отримання заробітної плати ОСОБА_7, який займає посаду виконуючого обов'язки завідувача складом запасних частин, що також підтверджується довідкою СВК «Агрофірма Маріампольська» від 30 травня 2017 року. Отже, такі нарахування заробітної плати та виплати є порушенням фінансової звітності та дисципліни підприємства, проте не є доказом нарахованої, але не виплаченої заробітної плати позивачу за виконану ним роботу, оскільки встановлено, що він з 2008 року до роботи не приступав.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірним наказом відповідача його було звільнено з роботи, а не відсторонено, про що він дізнався при розгляді цієї справи. До роботи відповідач його не допускає у зв'язку з встановленням йому ІІІ групи інвалідності, іншої роботи не пропонує, заробітну плату не виплачує, хоча частково сплачує відповідні внески до Пенсійного фонду України. За таких обставин відповідачем було нараховано, але не виплачено йому заробітну плату. Крім того, згідно з відомостями його заробітну плату отримує невідома особа, про що апеляційний суд також зазначив, але заробітну плату на його користь не стягнув.

Отже, судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу не оскаржуються, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що з 03 вересня 1982 року ОСОБА_4 працював водієм у СВК «Агрофірма Маріампольська».

20 жовтня 1997 року наказом СВК «Агрофірма Маріампольська» ОСОБА_4 було переведено на посаду старшого робітничого цеху по переробці сільськогосподарської продукції.

Згідно з довідкою медико-санітарної експертної комісії від 30 листопада 2015 року ОСОБА_4 встановлено третю групу інвалідності.

Наказом СВК «Агрофірма Маріампольська» від 29 грудня 2008 року № 77 ОСОБА_4 освободить (мовою оригіналу) з посади старшого робітничого цеху переробного цеху, у зв'язку з встановленням йому групи інвалідності. На період інвалідності ОСОБА_4 старшим робітничого цеху переробного цеху призначено водія ОСОБА_8 (а.с. 76).

Апеляційний суд, прийшовши до висновку про те, що фактично звільнення позивача не відбулось, а було відстороненням від роботи, що є вірним, проте у подальшому не врахував таке.

Відповідно до статті 115 КЗпП України, статті 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно зі статтею 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, дійшов взаємовиключних висновків про те, що позивача фактично з роботи звільнено не було, проте питання щодо заробітної плати останнього не вирішив, вказавши, що за ОСОБА_4 заробітну плату отримував ОСОБА_7, який займає посаду виконуючого обов'язки завідувача складом запасних частин, що підтверджується відповідними доказами.

Зазначений висновок апеляційного суду не підтверджено посиланням на норму матеріального права, яка б дозволяла будь-якому іншому працівникові, замість того, хто пред'явив позов і зазначав, що заробітну плату не отримав, отримувати не свою заробітну плату.

При цьому посилання апеляційного суду про те, що СВК «Агрофірма Маріампольська» незаконно нараховував позивачу заробітну плату є безпідставними, знаходяться поза межами позовних вимог (стаття 11 ЦПК України 2004 року) і є виключно компетенцією роботодавця.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк