Справа № 346/1618/17
Провадження № 22-ц/4808/50/18
Головуючий у 1 інстанції Потятинник Ю. Р.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Пнівчук О.В.

суддів: Мелінишин Г.П., Томин О.О.

секретаря Турів О.М.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року, у складі судді Потятинника Ю.Р., у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів у сумі 1 605 582 грн 44 коп.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у жовтні 2007 року ОСОБА_3, дізнавшись про те, що у будівлі приватного вищого навчального закладу «Коломийський коледж права і бізнесу», що в АДРЕСА_1, засновниками якого є ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_5, ОСОБА_1, ОСОБА_8, виставлені на продаж нежитлові приміщення за ціною 2500 доларів США за 1 квадратний метр площі, з метою придбання в майбутньому нежитлового приміщення на 2- му поверсі будівлі коледжу - 30 жовтня 2007 року здійснила перший внесок авансового платежу в якості сплати вартості обраного нежитлового приміщення у сумі 17 000 доларів США.

У подальшому ОСОБА_3 вносила готівкові кошти частками, факт передачі яких фіксувався у договорі позики від 30.10.2007 року та загалом сплатила авансовими платежами грошові кошти за нежитлове приміщення під магазин, на суму 59 422 долари США.

Відповідачі погодилися з тим фактом що ці кошти вони отримують за придбання та оформлення в майбутньому договору-купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення на 2-му поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу».

У вересні 2016 року ОСОБА_3 стало відомо, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» був укладений кредитний договір від 27 вересня 2007 року, за умовами якого Банк надав «Коломийському коледжу права і бізнесу» кредитні кошти в розмірі 700 000 доларів США для придбання комерційної нерухомості та 39 614,46 доларів США для сплати страхових платежів. На забезпечення виконання кредитних зобов»язань будівля «Коломийського коледжу права і бізнесу», загальною площею 2191,34 кв.м., перебувала в іпотеці. В результаті звернення стягнення на предмет іпотеки власником зазначеного приміщення стало ТОВ «Естейт Селлінг».

Позивач, посилаючись на те, що в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на 2-му поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» ОСОБА_3 передала ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5 грошові кошти на загальну суму 59422 доларів США, однак договір купівлі-продажу укладений не був, то передана нею сума коштів у розумінні положень ч.2 ст. 570 ЦК України є авансом та підлягає поверненню.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто в солідарному порядку з ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь ОСОБА_3 1 558 579 грн. 63 коп. В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частках на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 8000 грн.

На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилається на неповне з»ясування судом обставин які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначив, що позивач не надав суду жодних доказів того, що кошти були передані позичальнику з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення. Рішення суду грунтується на усних доводах ОСОБА_3 про укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, в той час як в матеріалах справи наявна копія укладеного між сторонами договору позики від 30 жовтня 2007 року, а не договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

До спірних правовідносин, на думку апелянта, мали б застосовуватись норми які регулюють відносини з приводу укладення договору позики.

Судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності, відповідно до укладеного договору позики від 30.10.2007 року позичальники зобов»язалися повернути суму позики до 02.11.2013 року, тому саме з цього часу позивач мала можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Доводи представника позивача про те, що ОСОБА_3 про порушення своїх прав дізналася у вересні 2016 року коли їй стало відомо про укладення між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» є необгрунтованими.

Перебіг строку позовної давності у даному випадку розпочався з 02 листопада 2013 року.

Суд не залучив до участі у справі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», до якого відповідачами може бути пред»явлено вимогу про повернення стягнутих судом коштів, так як отримані від ОСОБА_3 кошти були спрямовані на обслуговування кредитного договору коледжу.

Посилаючись на зазначені обставини апелянт просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог ОСОБА_3

Згідно із абзацом третім пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України дану справу передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

У судовому засіданні апеляційного суду представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримала доводи скарги з наведених у ній мотивів.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 вимоги апеляційної скарги заперечив, посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до положень ч.1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду зазначеним вимогам закону не відповідає.

Постановляючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив із того, ОСОБА_3 сплачувала авансовими платежами грошові кошти з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на 2-му поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права та бізнесу», передала відповідачам грошові кошти на загальну суму 59 422 доларів США, однак вказаного договору між ними так і не було укладено, тому передана грошова сума в розумінні положень ч.2 ст. 570 ЦК України є авансом, який підлягає поверненню.

Однак такий висновок суду не відповідає зібраним доказам по справі з огляду на наступне.

Положеннями ст.ст. 10,11 ЦПК України (в редакції чинній станом на час пред»явлення позову) так і положеннями ст. ст. 12,13 ЦПК України чинного станом на час постановлення судом рішення передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Встановлено, що представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 пред»явив позов про стягнення з відповідачів ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5 сплачених ОСОБА_3 в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення - коштів у сумі 59 422 доларів США (як авансового платежу).

На підтвердження факту передачі зазначених коштів посилався на укладений між сторонами договір позики від 30.10.2007 року.

Так, 30.10.2007 року між ОСОБА_3 як кредитором, з однієї сторони, та ОСОБА_6, ОСОБА_1, ОСОБА_5, як позичальниками з другої сторони, укладено договір позики відповідно до якого сума договору позики складає 317940 грн 17 коп, що становить еквівалент 62958,45 доларів США за курсом НБУ на день укладення договору. Внесення суми позики здійснюється в сумі і терміни згідно графіка внесення позики.

Вказаним графіком передбачено внесення кредитором 61 платежу, внесення першого платежу сумі 17 000 доларів визначено 30 жовтня 2007 року, внесення усіх послідуючих щомісячних платежів - 2-го числа кожного місяця в період з 02 грудня 2007 року по 02 листопада 2012 року.

За умовами договору платежі згідно графіка внесення позики належить внести в повному розмірі. Часткові або дострокові платежі допускаються при умові попереднього погодження із позичальниками. Платіж згідно графіка внесення позики рахується здійсненим у встановлений термін, якщо сума внеску в повному розмірі поступила позичальнику не пізніше дати, вказаної у графіку внесення позики. Сума платежів по даному договору може змінюватися у випадку зміни курсів валют, зміни ситуації на ринку нерухомості та інш.

Позичальники зобов»язалися повернути суму позики до 02 листопада 2013 року. У випадку неможливості повернути суму позики до вищевказаної дати позичальники зобов»язуються подарувати кредиторам частину другого поверху нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 (а.с.7,8).

Встановлено, що на виконання умов договору кредитором ОСОБА_3 внесено кошти у сумі 59422 доларів США. Сума позика відповідачами не повернута.

Зазначені обставини сторонами не оспорюються.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно ч.2 ст.1047 ЦК України може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Жодна із сторін договору не зверталися з вимогами про визнання договору позики недійсним, його розірвання чи визнання договору удаваним.

А тому, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами існують правовідносини з приводу договору позики, а саме невиконання відповідачами умов договору позики.

Разом з тим, представник позивача ОСОБА_3 пред»явив позов про стягнення з відповідачів не боргу за договором позики, а авансового платежу внесеного нею з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Доказів того, що між сторонами було досягнуто згоди щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення належного ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» суду не представлено. Позивач також не надала доказів того, що вона зверталася до відповідачів з пропозицією укладення договору купівлі-продажу нежитлового приміщення (його площі, місця розташування, ціни).

Судом встановлено, що ОСОБА_3 здійснювала підприємницьку діяльність у нежитловому приміщенні належному ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», будь-яких угод на підставі яких позивач користувалася даним приміщенням сторонами суду не надано.

Укладений між сторонами договір позики не містить посилання на те, що у разі невиконання позичальниками обов»язку по поверненню суми позики до 02 листопада 2013 року, останні зобов»язуються продати кредитору частину другого поверху нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1.

З огляду на встановлені обставини справи в їх сукупності, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав вважати що отримані відповідачами від ОСОБА_3 за договором позики платежі у розмірі 59422 доларів США є авансовим платежем в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення на 2-му поверсі будівлі ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» у розумінні положень ч.2 ст. 570 ЦК України.

Так, згідно ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Представник позивача посилався на здійснення ОСОБА_3 авансових платежів з метою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлових приміщень належних ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», однак до участі у розгляді справи ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», як юридичну особу не залучено.

Згідно ухвали Вищого господарського суду України від 28 жовтня 2014 року вбачається, що 28.09.2007 року між Приватним ВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» як іпотекодавцем та ПАТ КБ «Приватбанк» як іпотекодержателем укладено договір іпотеки, за яким в забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно - нежитлові приміщення по АДРЕСА_1.

Ухвалою Господарського суду Івано-Франківської області від 18.06.2013 року змінено порядок виконання рішення господарського суду Івано-Франківської області від 23.02.2012 року , а саме звернено стягнення на предмет іпотеки - нежитлові приміщення, загальною площею 2189,4 кв.м., що становить 923//1000, що розташовані в будівлі по АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 27.09.2007 року в розмірі 298374,76 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти становить 2383954,66 грн. (а.с.37-45 т.2)

Таким чином встановлено, що нежитлові приміщення на 2-му поверсі будівлі по АДРЕСА_1, які ОСОБА_3 мала намір придбати належали ПВНЗ «Коломийський коледж права і бізнесу», натомість договір позики нею укладений з відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 як фізичними особами, а тому внесення грошових котів на виконання умов договору позики не може слугувати доказом внесення авансових платежів у рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу нежитлового приміщення.

Зазначеним обставинам суд першої інстанції не дав належної правової оцінки та дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення отриманих за договором позики коштів як авансових платежів у розумінні положень ч.2 ст. 570 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на те, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням вимог норм матеріального права, то таке підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. З позивача ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по оплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 12000 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 22 червня 2018 року скасувати та постановити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення грошових коштів - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12000 грн. сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2018 року.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: Г.П. Мелінишин

О.О. Томин