Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 2-67/11

провадження № 61-6715 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), ЖуравельВ. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року у складі судді Марчука В. І. та на ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року у складі колегії суддів Ніткевича А. В., Мікуш Ю. В., Павлишина О. Ф.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2010 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання заповіту недійсним.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, який є батьком позивача і який до смерті проживав в однокімнатній квартирі АДРЕСА_1 (далі - квартира). Ѕ вказаної квартири належала батькові, а друга частина квартири належала її сестрі. Після похорону позивач звернулась із заявою про оформлення спадщини, однак нотаріус повідомив їй, що перед смертю батько заповів свою частку квартири ОСОБА_5

Вважає, що порушені її права як спадкоємця першої черги, вказувала, що заповіт складено з порушенням вимог законодавства, оскільки її батько не міг розуміти значення своїх дій внаслідок важкого захворювання, останні роки свого життя батько був важко хворий, не орієнтувався в просторі, тривалий час перебував на стаціонарному лікуванні, у зв'язку з чим і на підставі статті 1257 ЦК України просила суд визнати недійсним заповіт, укладений ОСОБА_6 26 серпня 2009 року, яким він заповів 1/2 частину квартири ОСОБА_5

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено: визнано недійсним заповіт, укладений ОСОБА_6 26 серпня 2009 року, яким він заповів Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_5 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що в момент посвідчення заповіту 26 вересня 2009 року спадкодавець ОСОБА_6 не міг усвідомлювати значення своїх дій та не міг керувати ними, тому порушене право позивача підлягає судовому захисту шляхом визнання недійсним заповіту від 26 серпня 2009 року.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не допущено неправильного застосування норм матеріального та порушень норм процесуального права.

26 вересня 2016 року ОСОБА_5 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить: скасувати рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 рокута ухвалу апеляційного суду апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що суди безпідставно врахували експертний висновок Комунальної установи «Одеська обласна клінічна психіатрична лікарня №1» № 366 від 3 липня 2015 року, адже він суперечить показанням свідків та не може бути належним і допустимим доказом по справі, оскільки не перекладений українською мовою.

24 листопада 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у даній справі.

15 грудня 2016 року до суду надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_5, в яких вона просить залишити без змін оскаржувані судові рішення, а касаційну скаргу відхилити. Вказує, що судами правильно встановлено фактичні обставини справи, а оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 лютого 2017 року справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання недійсним заповіту призначено до судового розгляду.

Статтею 338 ЦПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 частини першої Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

7 лютого 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних рішень з наступних підстав.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Судами встановлено, що 26 вересня 2009 року ОСОБА_6 заповів ОСОБА_5 належну йому Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 Його заповіт посвідчений приватним нотаріусом Трускавецького міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 958.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 помер.

Підставами позову про визнання складеного ОСОБА_6 26 вересня 2009 року заповіту недійсним, ОСОБА_4 зазначила те, що волевиявлення спадкодавця на час складання заповіту не було вільним, не відповідало його внутрішній волі, спадкодавець не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними внаслідок тяжких хвороб.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України (чинної на час розгляду справи) зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Відповідно до Акту амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 751 від 8 вересня 2011 року, складеного комісією експертів Комунального закладу «Львівська обласна лікарня психіатрична лікарня», ОСОБА_6 на час укладення ним заповіту 26.08.2009 страждав стійким хронічним психічним захворюванням у формі розладу особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (церебральний атеросклероз, гіпертонічна хвороба) з вираженим психоорганічним синдромом та за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Згідно акту повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 24 від 02 грудня 2013 року, складеного комісією експертів Українського НДІ соціальної і судової психіатрії та наркології МОЗ України ОСОБА_6 на період складення заповіту 26.08.2009 виявляв ознаки «Органічного ураження головного мозку судинного ґенезу з церебрастенічним синдромом». Ступінь виразності наявного у ОСОБА_6 психічного розладу була незначною і не впливала на його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними в момент складання заповіту 26 серпня 2009 року.

З метою об'єктивного розгляду справи, з урахуванням того, що два акта судово-психіатричної експертизи є різними за своїми висновками, суд першої інстанції ухвалою від 20 листопада 2014 року, задовольнивши клопотання представника позивача, призначив проведення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, проведення якої доручив експертам Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні № 1.

Згідно висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 366 від 3 липня 2015 року, складеного КП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», комісія експертів прийшла висновку, що внаслідок наявного у ОСОБА_6 на час підписання заповіту від 26.08.2009 хронічного, стійкого психічного захворювання у виді органічного розладу особистості поєднаного ґенеза (атеросклеротичного і внаслідок хвороби Паркінсона) з вираженим психоорганічним синдромом (F07.8 по МКБ-10), він абсолютно не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (позиція Верховного Суду України у справі № 6-9цс12 від 29 лютого 2012 року).

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що станом на 26 серпня 2009 року ОСОБА_6 за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

До такого висновку суди дійшли на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні та належним чином оцінені.

Доводи касаційної скарги про те, що суди залишили поза увагою показання свідків, не заслуговують на увагу, оскільки в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції наведено зміст їх показань та дана відповідна оцінка.

Доводи відповідача щодо неналежності висновку комплексної судової психолого-психіатричної експертизи № 366 від 3 липня 2015 року, складеного КП «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я», не заслуговують на увагу, оскільки нічим не підтверджені, ґрунтуються на власному суб'єктивному сприйнятті відповідача об'єктивних обставин справи.

Доводи касаційної скарги про те, що вказаний висновок потребує додаткового перекладу на українську мову, не впливають на правильність висновку суду.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди відповідача з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо їх оцінки. Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень у передбаченому статтями 411, 412 ЦПК України порядку немає.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 21 квітня 2016 року та ухвали апеляційного суду Львівської області від 13 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.П. Курило

В.І. Крат