Справа №:755/1637/18
Провадження №: 2/755/1962/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" травня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Галагана В.І.,

за участю секретаря Ламбуцької Т.О.,

представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом про розподіл спільного майна подружжя, відповідно до якого просить суд: визнати за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; виділити у власність відповідача ОСОБА_2 ? частину однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; виділити у власність відповідача ОСОБА_2 автомобіль «Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, з одночасним стягненням з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 147 050,00 гривень, що становить ? частину вартості автомобіля; стягнути з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що за час перебування у шлюбі, який було зареєстровано 14 липня 2002 року, сторонами було придбано у власність однокімнатну квартиру загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої встановлено на підставі консультаційного висновку у розмірі 1 410 500,00 грн., а також автомобіль «Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, вартість якого встановлено на підставі консультаційного висновку у розмірі 294 100,00 грн. Спірна квартира була придбана сторонами у 2015 році та оформлена на відповідача, в якій останній проживає станом на день звернення позивача з даним позовом до суду. Спірний автомобіль було придбано сторонами у 2008 році та зареєстровано на відповідача. Однак у зв'язку із виникненням конфліктної ситуації щодо подальшого існування шлюбних відносин, внаслідок чого позивач разом із спільною з відповідачем дитиною, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, вимушена проживати окремо, у подружжя також виникло непорозуміння стосовно поділу спільного майна подружжя, що є підставою звернення позивача ОСОБА_4 з даним позовом до суду.

31.01.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. (а.с. 30-32)

14.03.2018 року у строк для подання відзиву відповідачем ОСОБА_2 подано до суду зустрічну позовну заяву, відповідно до якої просить суд визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; сягнути з ОСОБА_4 судові витрати.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що сторони перебувають у шлюбі з 14.02.2002 року, та на час звернення з даним позовом до суду шлюб не розірвано. Оскільки ОСОБА_2 не мав власного доходу, достатнього для придбання квартири, то він отримав у ОСОБА_6 в борг грошові кошти в сумі 55 000,00 доларів США на придбання квартири. Зазначені кошти ОСОБА_6 отримав від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2. 30.11.2012 року, отримавши грошові кошти у борг, ОСОБА_2 уклав договір купівлі-продажу майнових прав № 3477/РН-К на придбання квартири АДРЕСА_3 (проспект Возз'єднання, 21-В 91 черга) у Дніпровському районі м. Києва. 20.05.2015 року по акту прийому-передачі квартира АДРЕСА_3 була передана ОСОБА_2 Відповідач ОСОБА_4 не мала власного доходу та не брала участі у придбанні квартири. Таким чином, попри те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу сторін спірних правовідносин, вона була придбана виключно за особисті кошти позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, які йому були надані його батьком ОСОБА_7 в борг, тому позивач вважає спірну квартиру своєю особистою приватною власністю, що є предметом спору за зустрічним позовом. (а.с. 87-90)

02.04.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю та об'єднано вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. (а.с. 118-119)

02.04.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва закрито підготовче засідання та цивільну справу призначено до судового розгляд по суті з повідомленням учасників справи про день, час та місце проведення судового засідання. (а.с. 120-122)

Представник позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримав в повному обсязі з підстав, що містить зміст первісної позовної заяви та зміст письмової відповіді на відзив (а.с. 69-72), проти зустрічного позову заперечував в повному обсязі, вказуючи на його безпідставність з огляду на відсутність доказів придбання спірної квартири за кошти, позичені відповідачем за первісним позовом ОСОБА_8 у свого батька, додатково пояснив, що, проживаючи у шлюбі, сторони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, до 2006 року подружжя проживало у родичів відповідача, з 2006 року і до моменту придбання власного житла та проведення у ньому ремонту подружжя проживало у родичів позивача. Позивач і відповідач бажали придбати автомобіль, а в подальшому і власне житло, на що і відкладали кошти. Через чотири роки спільного сімейного життя та спільної праці в кредит було придбано перший автомобіль. 20.05.2005 року у подружжя народилась спільна донька, ОСОБА_5, з народженням якої позивач зосередилась на веденні домашнього господарства та догляді за дитиною. Основну суму коштів, необхідних для придбання квартири, було накопичено завдяки роботі відповідача керівником компанії «Крок Дизайн», також частину коштів на придбання квартири та її ремонт було отримано від матері позивача, ОСОБА_9 Хоча основним джерелом сімейного доходу був дохід саме відповідача, позивач вела домашнє господарство, доглядала за дитиною, тому позивач вважає, що право власності на спірні квартиру та автомобіль належить як відповідачу так і позивачу на праві спільної сумісної власності.

Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував в повному обсязі з підстав, що містять відзив та заперечення на первісну позовну заяву (а.с. 61-63; 133-135), зустрічний позов підтримав з підстав, що містить зміст зустрічної позовної заяви, додатково пояснив, що дійсно з моменту укладення шлюбу і до 2006 року подружжя проживало у батьків відповідача ОСОБА_2, з 2006 року до 2008 року - в орендованій квартирі, з 2008 року - у родичів позивача ОСОБА_4 Заробітна плата відповідача витрачалась на поточні потреби сім'ї, а також на погашення кредиту за придбання спірного автомобіля., а спірна квартира була придбана виключно за рахунок коштів батька відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6, які були надані позивачу у борг. Доказами, які підтверджують зазначені фактичні обставини є відкриття Дніпровським районним судом м. Києва провадження у справі № 755/1837/18 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Представник відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні проти первісного позову заперечував в повному обсязі з підстав, що містять відзив та заперечення на первісну позовну заяву (а.с. 61-63; 133-135), зустрічний позов підтримав з підстав, що містять зміст зустрічної позовної заяви та пояснення, надані його довірителем ОСОБА_2 в судовому засіданні.

Вислухавши пояснення представника позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4 - ОСОБА_1, відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, представника відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, майно, належне обом із подружжя, визначається як спільна сумісна власність, тобто спільна власність двох осіб - подружжя - без визначення часток кожного з них.

Згідно положення 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Положенням статті 370 Цивільного кодексу України визначено право співвласників на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або судом.

Цивільний кодекс України регулює відносини, що складаються між співвласниками стосовно майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, визначаючи порядок володіння, користування та розпорядження таким майном, що визначає зміст права спільної сумісної власності. Хоча при праві спільної сумісної власності розмір частки кожного з співвласників не визначений, це не позбавляє можливості кожного з них права на виділ частки з майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, у натурі.

Частиною першою статті 372 Цивільного кодексу України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними.

Судом встановлено, що 14.07.2002 року між ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстровано шлюб, від якого мають неповнолітню доньку, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджено свідоцтвом про одруження, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва від 14.02.2002 року, актовий запис № 1264, та свідоцтвом про народження, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 12.05.2005 року, актовий запис № 1075. (а.с. 6; 7)

30.11.2012 року між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та ОСОБА_2 укладено Договір купівлі-продажу майнових прав № 3477/РН-К, за умовами якого Компанія продає, а Покупець придбає майнові права на квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 102-106)

30.11.2012 року ОСОБА_6 надав ОСОБА_2 грошову позику у розмірі 55 000,00 Доларів США для інвестування будівництва (отримання майнових прав) квартири АДРЕСА_1, а ОСОБА_2 зобов'язався повернути позику у повному обсязі до 30.11.2015 року, про що останнім власноручно написано боргову розписку. (а.с. 146)

13.05.2015 року ПАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_2 підписано Акт прийому-передачі майнових прав на квартиру до Договору купівлі-продажу майнових прав № 3477/РН-К від 30.11.2012 року, відповідно до якого на виконання зобов'язань, визначених п. 1.1 Договору купівлі-продажу майнових прав № 3477/РН-К від 30.11.2012 року, який був укладений між сторонами, Компанія передає, а Покупець приймає майнові права на однокімнатну квартиру № 230, загальною площею 43,60 кв.м., житловою площею 22,30 кв.м., в житловому будинку АДРЕСА_1 Сплачена Покупцем вартість майнових прав на квартиру складає 427 995,04 грн. (а.с. 107)

20.05.2015 року ПАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_2 підписано Акт прийому-передачі квартири покупцю, відповідно до якого Компанія передала, а Покупець сплатив 100% вартості та прийняв квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 108)

17.08.2015 року зареєстровано право приватної власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 43,6 кв.м., житловою площею 22,3 кв.м. (а.с. 10-11)

Відповідно до ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Так, відповідно до заяв учасників справи, поданих по суті справи, та згідно пояснень, наданих ними в судовому засіданні, в період зареєстрованого шлюбу у 2008 році сторонами на умовах кредитного зобов'язання було придбано у власність новий автомобіль «Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_2, що є фактичними обставинами, визнані учасниками справи, які не підлягають доказуванню, за відсутності у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення

Відповідно до положення даної статті поділ майна може бути здійснений за домовленістю між співвласниками, у зв'язку з чим діє презумпція рівності часток. Разом з тим, чинне законодавство передбачає можливість відступу від рівності часток у випадку поділу майна, що знаходиться в спільній сумісній власності.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. (ч. 1 ст. 69 Сімейного кодексу України)

Так, за вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене за домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частиною другою зазначеної статті встановлено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Частиною третьою зазначеної статті встановлено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/з ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, не достатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

При поділі майно, що знаходиться в спільній сумісній власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної власності припиняються, оскільки кожному з співвласників буде належати його частина вже на праві приватної власності. Отже, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється (ч. 4 ст. 372 Цивільного кодексу України).

Як визначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

26.10.2017 року ТОВ «Реал Експерт», який діє на підставі Сертифікату суб'єкта оціночної діяльності № 822/15 від 21.10.2015 року щодо оцінки нерухомих речей, майнових прав на них, складено консультаційний висновок, відповідно до якого ймовірна ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 43,6 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 на дату аналізу становить 1 410 500,00 грн. (а.с. 12-17)

27.10.2017 року ТОВ «Реал Експерт», який діє на підставі Сертифікату суб'єкта оціночної діяльності № 822/15 від 21.10.2015 року щодо оцінки колісних транспортних засобів, складено консультаційний висновок, відповідно до якого ймовірна ринкова вартість автомобіля «Toyota Corolla», 2008 року випуску, на дату аналізу становить 294 100,00 грн. (а.с. 18-23)

Як убачається з матеріалів справи, позивач за первісним позовом ОСОБА_4 просить суд: визнати за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; виділити у власність відповідача ОСОБА_2 ? частину однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1; виділити у власність відповідача ОСОБА_2 автомобіль «Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, з одночасним стягненням з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 147 050,00 гривень, що становить ? частину вартості автомобіля, що набуто сторонами за час зареєстрованого шлюбу та, відповідно, належить сторонам на праві спільної сумісної власності, тому підлягає розподілу в розрізі даного спору.

Разом з тим, предметом спору за зустрічним позовом є вимоги позивача ОСОБА_2 про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, вказуючи на те, що спірну квартиру було придбано за особисті кошти позивача ОСОБА_2, які йому були надані в борг його батьком ОСОБА_7, після продажу останнім належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_2, тому позивач вважає спірну квартиру своєю особистою приватною власністю.

Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права.

Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення сторони позивача за первісним позовом ОСОБА_4, заперечення сторони відповідача за первісним позовом ОСОБА_2, керуючись законодавством України, діючим на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для здійснення заявленого позивачем поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем ОСОБА_4 права власності та виділення відповідачу ОСОБА_2 у власність по ? частині кожному однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розраташована за адресою: АДРЕСА_1, - оскільки судом встановлено, що спірна кварира була придбана сторонами спірних правовідносин за час шлюбу, тому є їхньою спільною сумісною власністю, незалежно від того, що позивач не мала самостійного, достатнього для придбання квартири доходу у зв'язку із доглядом за дитиною та веденням домашнього господарства, що є поважною причиною у розумінні положення статті 60 Сімейного кодексу України, яка не позбавляє подружжя права власності на придбане у шлюбі майно. Та з огляду на вимогу позивача про поділ майна-об'єкта права спільної сумісної власності подружжя, що є безумовним правом позивача як співвласника цього майна, такий поділ суд визнає правомірним та допустимим з урахуванням презумпції рівності часток, якій відповідає заявлена вимога позивача ОСОБА_4 в цій частині позову.

Разом з тим, в частині вимог позивача за первісним позовом ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя шляхом виділення у власність відповідача ОСОБА_2 автомобіля «Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, з одночасним стягненням з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_4 грошової компенсації у розмірі 147 050,00 гривень, що становить ? частину вартості автомобіля, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Відповідно до статей 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Сімейного кодексу України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 Сімейного кодексу України).

За положенням частин першої та другої статті 364 Цивільного кодексу України, яка регулює правовідносини з виділу власником належної йому частки, що є у спільній частковій власності, співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

За змістом статті 364 Цивільного кодексу України власник, який бажає виділу своєї частки, може вимагати виділу такої частки в натурі, і лише у зв`язку з неможливістю такого виділу або заборони такого виділу відповідно до закону він має право на компенсацію, яку може вимагати на підставі цієї норми права.

Зазначена норма права регулює випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації належної йому частки та визнання за ними права власності на все майно.

За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 Цивільного кодексу України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної часткової власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників.

Загальні засади цивільного законодавства, зокрема засади справедливості, добросовісності та розумності (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України), спонукають суд при вирішенні зазначених спорів ураховувати також інтереси обох сторін та встановлювати: чи дійсно є неможливим виділ частки в натурі; чи допускається такий виділ згідно із законодавством; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на усе спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар тощо.

Разом з тим положення статті 365 Цивільного кодексу України регулюють випадки припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою позивача -співвласника майна, який домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів у справі, та визначають умови такого виділу. Виплата компенсації у цьому випадку допускається за наявності умов, визначених пунктами 1 - 4 частини першої зазначеної статті, та за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Отже, із системного аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що положення статті 364 Цивільного кодексу України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 Сімейного кодексу України застосовуються до правовідносин щодо вимоги співвласника частки у майні, що знаходиться у спільній частковій власності, про отримання компенсації вартості своєї частки, у зв'язку з неможливістю виділення її в натурі.

Разом з тим норми статті 365 Цивільного кодексу України у поєднанні з частинами четвертою та п'ятою статті 71 Сімейного кодексу України застосовуються до правовідносин щодо вимоги одного зі співвласників, у тому числі одного з подружжя, про припинення частки іншого співвласника у спільному майні шляхом виплати йому компенсації вартості такої частки. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 07 липня 2017 року, Справа № 6-2405цс16)

Крім того, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 13 січня 2016 року розгянув справу № 6-2925цс15, предметом якої був спір про присудження співвласнику грошової компенсації за частку у спільному майні.

При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого положення статті 365 Цивільного кодексу України регулюють випадки, коли позивач - співвасник майна, домагається позбавлення права власності на частку майна інших співвласників - відповідачів по справі.

Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються статтею 364 Цивільного кодексу України.

Ураховуючи вищенаведені норми діючого законодавства України та Висновки Верховного Суду України, встановивши, що спірний транспортний засіб «Toyota Corolla», 2008 року випуску, державний номер НОМЕР_1, придбано сторонами шляхом погашення кредитних зобов'язань за час шлюбу, та який є складовою спільного майна подружжя як майно придбане за договором в інтересах сім'ї, що не заперечено сторонами, та з огляду на вимогу позивача ОСОБА_4 як співвласника спірного транспортного засобу припинити її право на частку в спільному майні шляхом отримання від відповідача як іншого співвласника компенсації вартості належної їй частки та визнання за відповідачем права власност на спірне рухоме майно, яке є річчю неподільною, - суд застосовує до спірних правовідносин положення статті 364 Цивільного кодексу України у поєднанні із частиною четвертою статті 71 Сімейного кодексу України.

Разом з тим, надавши оцінку даним, що містяться у Відомостях з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків, дані з Пенсійного фонду України відповідача ОСОБА_2, якому встановлено ІІІ групу інвалідності з дитинства (а.с. 45; 92-96; 98-99), та з огляду на закріплені пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України засади добросовісності і розумності, що спонукають суд урахувати інтереси обох співвласників спірного транспортного засобу, суд дійшов висновку, що виплата відповідачем компенсації в рахунок визнання за ним права власності на спірне рухоме майно може становити для відповідача надмірний фінансовий тягар та призвести до неможливості фактичного здійснення поділу майна подружжя у обраний позивачем спосіб, тому вимога позивача за первісним позовом в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В частині зустрічного позову ОСОБА_8 про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1, слід зазначити наступне.

Відповідно до пункту другого частини першої ст. 3 Цивільного кодексу України визначено, що загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. (ч.1 та 2 ст. 321 Цивільного кодексу України).

Так, позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Відповідно до п.п.1-3 ч. 1 статті 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування.

Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об'єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об'єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто.

Відповідно до частини третьої статті 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно положень статті 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Договір вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку а стосується предмета, який має невисоку вартість. (ч. 1 ст. 31 Цивільного кодексу України)

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. (Постанова Верховного Суду України від 14.09.2016 року, Справа № 6-539цс16)

Так, судом встановлено, що Договір купівлі-продажу майнових прав № 3477/РН-Квід 30.11.2012 року на спірну квартиру АДРЕСА_1 було укладено одним з подружжя, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2, в період перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем за зустрічним позовом ОСОБА_4 через десять років спільного подружнього життя; до укладення Договору подружжя проживало у своїх родичів, здійснюючи накопичення коштів на придбання власного майна, що підтверджено сторонами спірних правовідносин під час судового розгляду справи, та встановлено даним рішенням суду при визначенні режиму спірного нерухомого майна як спільної сумісної власності подружжя для його поділу за первісним позовом ОСОБА_4

Разом з тим слід зауважити, що задля визнання майна особистою власністю подружжя, таке майно має бути придбаним одним із подружжя під час перебування у шлюбі за рахунок особистих коштів, які є об'єктом роздільної власності подружжя. Таким чином право роздільної власності подружжя виникає шляхом трансформації одного об'єкта цієї власності в інший.

Однак укладений позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 Договір позики із своїм батьком, ОСОБА_6, від 30.11.2012 року, відповідно до якого позивач отримав в позику грошові кошти в сумі 55 000,00 доларів США для інвестування будівництва спірної квартири (а.с. 146), не є доказом набуття позивачем цих коштів в особисту власність, оскільки договір позики є двостороннім правочином, має зобов'язальний характер, укладений в період перебування позивача у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, якою не було надано письмової згоди на укладення цього Договору, що виходить за межі дрібного побутового з огляду на суму позики.

При цьому на виконання роз'яснень, наведених у Постанові ВСУ від 14.09.2016 року, Справа № 6-539цс16, судом ураховано, що позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того факту, що отримані позивачем у позику кошти були витрачені в інтересах сім'ї та для задоволення потреб сім'ї, тому такий Договір окрім того, що він не є доказом набуття коштів в особисту власність позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2, також не може створювати обов'язків для іншого з подружжя, тобто для відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_4

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, підлягає до часткового задоволення, а саме: в частині поділу спільного майна подружжя, квартири АДРЕСА_1, в іншій частині первісний позов задоволенню не підлягає.

При цьому зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю, суд визнає необґрунтованим та таким, що не підлягає до задоволення в повному обсязі.

В частині розподілу судових витрат, понесених сторонами у зв'язку із розглядом справи, слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1. 2 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; витрати, пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України)

Розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу.

Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо).

Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Так, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, судом встановлено відсутність будь-якого підтвердження укладення позивачем за первісним позовом договору про надання професійної правничої допомоги та понесення позивачем витрат на вказаний вид допомоги, тому у суду відсутні підстави для відшкодування цього виду судових витрат за відсутності даних щодо останніх.

Разом з тим, ураховуючи задоволення первісного позову в частині поділу нерухомого майна (квартири), суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_4 витрат, понесених останньою для оцінки вартості спірного нерухомого майна у розмірі 500,00 грн., оплату яких підтверджено Договором на консультаційні роботи № 2610/1 від 26.10.2017 року, укладеним між ТОВ «Реал Експерт» та позивачем ОСОБА_4, рахунком-фактурою № 2610/1 від 26.10.2017 року, Актом виконаних робіт до Договору № 2610/1 від 27.10.2017 року, та квитанцією про оплату ОСОБА_4 вартості послуг ТОВ «Реал Експерт» у розмірі 1 000,00 грн. (а.с. 12-16; 24; 25; 26; 27)

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як убачається з матеріалів справи позивачем за первісним позовом під час звернення з позовною заявою до суду було частково сплачено судовий збір у розмірі 5 286,00 грн., в той час як ціна позову становила 852 300,00 грн., якій відповідала сума судового збору у розмірі 1% від ціни позову, тобто у розмірі 8 523,00 грн.

Таким чином, ураховуючи розмір судового збору, фактично сплаченого позивачем за первісним позовом, часткове задоволення первісного позову щодо нерухомого майна - його частини вартістю 705 250,00 грн. та відмову у задоволенні первісного позову в частині стягнення грошової компенсації у розмірі 147 050,00 грн., з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 на користь позивача за первісним позовом ОСОБА_4 підлягає до стягнення судовий збір пропорційно задоволеним вимогам - у розмірі 3 815,00 грн. та з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 238,00 грн.

Разом з тим, ураховуючи відмову у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, - відсутні правові підстави для розподілу судових витрат, що покладаються у такому випадку на позивача за зустрічним позовом, якого у встановленому законом порядку не звільнено від сплати судового збору.

Керуючись ст.ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 57, 60, 61, 63, 65, 69, 70, ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України, Постановою Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 3, 31, 364, 368 - 370, 372 Цивільного кодексу України, ст.ст. 2, 4, 6-13, 82, 89, 133, 137, 141, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, -

в и р і ш и в:

Первісний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4), право власності на ? частину однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Виділити у власність ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) ? частину однокімнатної квартири, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4) судовий збір у розмірі 3 815,00 грн. та витрати, понесені на оцінку нерухомого майна у розмірі 500,00 грн., а всього на загальну суму 4 315 (чотири тисячі триста п'ятнадцять) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1) в дохід держави судовий збір у розмірі 3 237,00 грн.

В іншій частині позову - відмовити.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасники справи мають право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення даного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 16 травня 2018 року.

С у д д я: