ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/646/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Спори, що виникають із житлових правовідносин
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року в складі судді Журавель В.А. по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Харківська міська рада про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення,

встановив :

В жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду, посилаючись на те, 25 лютого 2014 року на підставі рішення Харківської міської ради від 12 лютого 2014 року йому було видано ордер на ізольовану квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 31,9 кв.м. Однак на теперішній час в спірній квартирі проживає відповідач ОСОБА_4, яка отримала вказане приміщення у власність за договором дарування від 22 квітня 2016 року. Відповідач встановила нові вхідні двері, чим створила перешкоди позивачу для вселення в квартиру. При цьому ОСОБА_4 отримала у власність 11/176 частин житлового будинку № АДРЕСА_1, а ордер позивачу було надано на всю ізольовану квартиру площею 31,9 кв.м., яка сама і складається з 22/176 частин житлового будинку, тобто відповідач отримала у власність лише половину вказаної квартири. Оскільки позивачу було видано ордер, який надає право на вселення в житлове приміщення, позивач просив вселити його до квартири АДРЕСА_1, усунути перешкоди у користуванні житловим приміщенням ізольованої квартири, зобов'язати відповідача не чинити перешкоди у користуванні вказаним житловим приміщенням та судові витрати розподілити відповідно до прийнятого рішення.

У судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Додатково пояснили судові, що в квартирі по вул. Полтавській в м. Харкові раніше проживали ОСОБА_8, яка померла у 2004 році, та ОСОБА_9, який помер у 2002 році. Після смерті ОСОБА_8 в квартирі поселилися ОСОБА_10 та ОСОБА_11 У 2007 році в квартирі сталася пожежа, внаслідок чого було пошкоджено приміщення квартири № 1, тому представник позивача ОСОБА_18, яка проживає у сусідній квартирі була вимушена здійснювати ремонтні роботи. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова 22/176 частин будинку № АДРЕСА_1 було визнано відумерлою спадщиною та прийнято до комунальної власності. 22 лютого 2014 року ОСОБА_3 було видано ордер на квартиру АДРЕСА_2 в м Харкові, що і складає 22/176 частин житлового будинку № АДРЕСА_1, а оскільки ОСОБА_4 отримала у власність тільки 11/176 частин будинку, тому позивач підлягає вселенню в квартиру, оскільки ОСОБА_4 незаконно займає 11/176 частин будинку.

Відповідач ОСОБА_18 та її представник ОСОБА_12 у судовому засіданні проти позову заперечували та пояснили, що відповідач отримала у власність 11/176 частин будинку АДРЕСА_1 на підставі договору дарування. На території двору розташовано два житлових будинки, які знаходяться у власності кількох осіб без виділення часток в натурі. Договір про визначення порядку користування між співвласниками домоволодіння не укладався та питання щодо виділення часток в натурі не вирішувалось. Позивач ОСОБА_3 не є власником частини домоволодіння. Крім того, в період з 2011 року по 2016 рік власниками 11/176 частин будинку АДРЕСА_1 були ОСОБА_13 та ОСОБА_14, тобто на час видачі ордера ця частина будинку не була вільною, а перебувала у приватній власності фізичних осіб. Тому відповідач та її представник просили відмовити у задоволенні позову.

Представник третьої особи - Харківської міської ради в судове засідання не прибув, належним чином був повідомлений про дату та місце судового засідання, про причину неявки суд не сповістив.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Харківська міська рада про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, з огляду на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було взято до уваги, що ОСОБА_15 було надано ордер на житлову площу, площа якої відповідає частці у домоволодінні, що була визнана відумерлою спадщиною та відповідає квартирі №1 згідно технічного паспорту домоволодіння. Вказано, що правовстановлюючі документи на спірне майно, надані відповідачем, викликають сумнів, оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не містить відомостей, на підставі яких документів отримали у власність таке майно ОСОБА_13 та ОСОБА_14, які його подарували відповідачу.

ОСОБА_4 суду було надано заперечення на апеляційну скаргу, яких вона просить останню залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Заперечення аргументовані тим, що спірне домоволодіння знаходиться у спільній частковій власності без виділу часток в натурі, а тому посилання позивача на те, що саме відповідач займає житлову площу, яка відповідає 22/176 частини, є припущенням та нічим не підтверджено. Зазначила, що оскільки позивач не є співвласником домоволодіння, то він не має права вимагати усунення перешкод у його користуванні.

Частина третя статті 3 ЦПК Українипередбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Згідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, що з'явились, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та розглянутого судом позову, вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

За правилами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Оскаржуване рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно довідки КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотеки право власності на домоволодіння № АДРЕСА_1 зареєстровано на ОСОБА_16 на 13/88 частин, ОСОБА_17 - 36/88 частин, ОСОБА_4 - 11/176 частин, Територіальною громадою в особі Харківської міської ради - 11/176 частин та 20/88 частин. Крім того, не зареєстровано за ОСОБА_18 та ОСОБА_19 по 4/88 частин за кожним.

Право власності на 11/176 частин домоволодіння перейшло до ОСОБА_4 на підставі договору дарування частки житлових будинків, укладеного між відповідачем та ОСОБА_13 та ОСОБА_14, посвідченого 22 квітня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Коссе Л.М. за р. № 567 (а. с. 25-26).

Згідно вказаного договору ОСОБА_4 отримала в дар 11/176 часток житлових будинків з відповідною частиною надвірних будівель на адресою: АДРЕСА_1. На земельній ділянці площею 728 кв.м. розташовані: житловий будинок літ. А-1, житловий будинок з прибудовою В-1, надвірні будівлі - сараї літ. Г, З, літній душ К, гараж літ. Н, вбиральні літ. О, Р, льох літ. П, огорожі № 1, 3, 4, зливна яма № 5, 6.

При розгляді спору судом встановлено, що порядок користування житловими приміщеннями та надвірними будівлями співвласниками домоволодіння № АДРЕСА_1 не визначався, договір конкретного користування нерухомим майном також не укладався, що підтверджується довідкою та інформацією КП «ХМБТІ».

ОСОБА_3 25.02.2014 на підставі рішення виконкому Харківської міської ради від 12.02.2014 № 84 було видано ордер на право заняття житлового приміщення житловою площею 13,8 кв.м., яке складається з однієї житлової кімнати в ізольованій квартирі по вул. Полтавська, 12 кв.1 (а. с. 5).

В судовому засіданні представники позивача послалися на те, що квартира № 1 складає 22/176 частин домоволодіння і раніше саме цю квартиру займали ОСОБА_8 та ОСОБА_9, а натепер ця квартира знаходиться у власності відповідача ОСОБА_4, яка фактично займає на 11/176 частин більше, ніж вона отримала внаслідок укладання договору дарування.

При вирішенні спору судом взято до уваги, що на час видачі позивачу ОСОБА_3 ордеру на квартиру АДРЕСА_2 частин домоволодіння належали на праві власності ОСОБА_22 та ОСОБА_14 Крім того договір дарування частки житлових будинків від 22.04.2016 року, за яким ОСОБА_4 придбала право власності на 11/176 частин, недійсним не визнавався.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд свої висновки мотивував тим, що позивачем не надано доказів щодо визначення порядку користування співвласниками домоволодінням № АДРЕСА_1, а також доказів, що квартира № 1, на зайняття якої позивачу видано ордер, складає 22/176 частини домоволодіння, і 11/176 частин з яких перебувають у власності саме ОСОБА_4 Під час судового розгляду встановлено, що позивач ОСОБА_3 не є співвласником домоволодіння № АДРЕСА_1, тому він не наділений правом вимагати усунення перешкод у користуванні житловими приміщеннями, які знаходяться у власності фізичних та юридичної осіб.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Згідно ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Нормами ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд першої інстанції дійшов вірного та належним чином мотивованого висновку, який сторонами не оспорюється, що домоволодіння № 12 по вул. Полтавській в м. Харкова належать співвласниками на праві спільної часткової власності без виділення часток в натурі.

Ордер на жиле приміщення № 149054 був виданий 25.02.2014 ОСОБА_3 на право вселення до жилого приміщення житловою площею 13,8 кв.м., яке складається із однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою АДРЕСА_3. Ордер дійсний 30 днів (а. с. 5).

Згідно із технічним паспортом на житловий будинок по АДРЕСА_1, за вказаною адресою знаходиться житлові будинки літ. «А-1» та літ. «В-1». При цьому в будинку літ. «А-1» є ізольована кімната 1-3 площею 13,8 (а. с. 28-32). Однак належних і допустимих доказів про те, що вказана кімната 1-3 належить саме Харківській міській раді, - матеріали справи не містять.

Відповідно до чинного договору дарування від 22.04.2016, посвідченого нотаріально, ОСОБА_21 є власником 11/176 часток житлових будинків літ. «А-1», «В-1» з надвірними будівлями. Право власності на житловий будинок літ. «А-1» та «В-1» за вказаною адресою 22.04.2016 зареєстровано у Державному реєстру речових прав на нерухоме майно під № 14283692. Крім того, у домоволодінні за вказаною адресою 06.11.2012 було зареєстровано право власності на 11/176 часток за Територіальною громадою м. Харкова.

Згідно із ст. 58 ЖК Української РСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Вказане дає підстави для висновку, що без виділу часток у натурі або встановлення порядку користування неможливо стверджувати, що позивачу був виданий ордер на вселення на житлову кімнату, яка належить саме Територіальній громаді м. Харкова. Доводи позову про те, що ордер був наданий позивачу на всю ізольовану квартиру площею 31,9 кв.м всупереч процесуального обов'язку, ст. 81 ЦПК України, також не доведені.

Відповідно до п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їх жилих приміщень в Українській РСР, затверджених Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470 ордер дійсний протягом 30 днів і цей строк присікає право на вселення.

Однак, позивач не надав до суду належних і допустимих доказів на підтвердження того, що він протягом 30 днів, коли ордер зберігав свою чинність, намагався вселитися до наданої йому кімнати.

Виходячи з наведеного, позивач не довів, що у даному випадку були порушені його житлові права

Таким чином, оскільки районним судом ухвалено рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду не спростовуються доводами апеляційної скарги, колегія суддів на підставі ч. 1 ст. 375 ЦПК України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 381-384, 389-392 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 16 березня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.

.