Постанова

іменем України

6 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 331/1626/16-ц

провадження № 61-713св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Комунальне підприємство «Водоканал»,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Мінасова В. В., та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року, постановлену у складі суддів: Каракуші К. В., Гончар М. С., Стрелець Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до Комунального підприємства «Водоканал» (далі - КП «Водоканал») про скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В обґрунтування позову зазначала, що 14 травня 2014 року її прийнято на роботу до КП «Водоканал» на посаду машиніста насосних установок за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника до 7 вересня 2014 року. Після закінчення цього строку жодна сторона не наполягала на розірванні трудового договору, тому він вважається таким, що укладений на невизначений строк. Також позивач обрана головою створеної 2 листопада 2015 року Первинної вільної профспілкової організації КП «Водоканал» Запорізької місцевої вільної профспілки «Світанок 2015», про що повідомлено КП «Водоканал» 9 листопада 2015 року. 2 лютого 2016 року під час перебування позивача на лікарняному її повідомили про звільнення з роботи з 31 січня 2016 року у зв'язку з достроковим виходом з відпустки по догляду за дитиною працівника, на посаді якого працювала позивач. Посилаючись на незаконність звільнення з підстав закінчення строку трудового договору, який є безстроковим, та неотримання відповідачем згоди профспілкової організації на звільнення, просила скасувати наказ про припинення трудового договору від 1 лютого 2016 року № 127/к, поновити її на посаді машиніста насосних установок КП «Водоканал» та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що позивач, прийнята на роботу на період тимчасової відсутності іншого працівника, звільнена з роботи після виходу цього працівника з відпустки без порушень трудового законодавства.

Апеляційний суд, погодившись з таким висновком суду першої інстанції, ухвалою від 26 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилив, рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року залишив без змін.

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновку судів про укладення трудового договору на новий строк на період тимчасової відсутності іншого працівника відповідно до наказів від 20 серпня 2014 року та 2 вересня 2014 року, оскільки у жодному документі, крім заяви про прийняття на роботу та наказу від 13 травня 2014 року № 730/к, не вказується про укладення трудового договору на новий строк, а йде мова про тимчасове переведення на іншу роботу відповідно до статті 33 КЗпП України. Заявник зазначає, що її неодноразово переводили на різні насосні станції, що знаходяться у різних частинах міста, тобто на інші робочі місця, що здійснювалося за її заявами на певний строк на підставі наказів відповідача про тимчасове переведення. За таких обставин позивач була впевнена, що її строковий договір давно закінчився, а продовження роботи у відповідача свідчить про укладення постійного, а не строкового трудового договору і після закінчення строків тимчасового переведення вона продовжуватиме працювати за основним місцем роботи.

Судом не враховано, що на дату звільнення позивач працювала на умовах тимчасового переведення не на насосній станції № 7 «Мотор Січ» (місце роботи основного працівника), як вказано у наказі про звільнення, а на насосній станції № 55 «Мокра», на яку її було переведено у зв'язку з виробничою необхідністю.

Заявник вказує, що судами неправомірно застосовано статтю 43 КЗпП України та не застосовано статтю 252 КЗпП України та статтю 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», що призвело до помилкового висновку щодо можливості звільнення позивача без згоди профспілкової організації. Зокрема, статтею 252 КЗпП України та статтею 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено обов'язок роботодавця отримати згоду виборного органу профспілки та вищестоячого виборного органу без застереження, що така згода потрібна лише при звільненні з ініціативи роботодавця. Також судами не прийняті до уваги доводи позивача про те, що причиною її звільнення стала діяльність у профспілковій організації, оскільки посадові особи відповідача вимагали виходу з профспілки під загрозою звільнення.

Заявник зазначає, що у порушення статті 35 ЦПК України суд не залучив до участі в справі в якості третіх осіб Первинну вільну профспілкову організацію КП «Водоканал» та Запорізьку місцеву вільну профспілку «Світанок 2015», тоді як рішення у справі впливає на їх права та обов'язки.

У запереченнях на касаційну скаргу КП «Водоканал» просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність. Відповідач вказує, що суди на підставі наданих сторонами доказів дійшли правильного висновку про укладення з позивачем строкового трудового договору на час відсутності у зв'язку із допологовим та післяпологовим періодом непрацездатності та на час відпустки по догляду за дитиною до трьох років основного працівника, а також правильного висновку про правомірність звільнення позивача у зв'язку із закінченням строку трудового договору без згоди виборного органу первинної профспілкової організації.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Згідно зі статтею 23 КЗпП України трудовий договір може бути:1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до статті 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк.

Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

Відповідно до пункту другого статті 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Стаття 40 КЗпП України встановлює випадки розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, а також строкового трудового договору до закінчення строку його чинності з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до частини третьої цієї статті не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Стаття 41 КЗпП України визначає додаткові підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з окремими категоріями працівників за певних умов.

Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Відповідно до статті 252 КЗпП України працівникам підприємств, установ, організацій, обраним до складу виборних профспілкових органів, гарантуються можливості для здійснення їх повноважень.

Зміна умов трудового договору, оплати праці, притягнення до дисциплінарної відповідальності працівників, які є членами виборних профспілкових органів, допускається лише за попередньою згодою виборного профспілкового органу, членами якого вони є.

Звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган професійної спілки), крім випадків додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищого виборного органу цієї професійної спілки (об'єднання професійних спілок).

Відповідно до частини третьої статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» звільнення членів виборного профспілкового органу підприємства, установи, організації (у тому числі структурних підрозділів), його керівників, профспілкового представника (там, де не обирається виборний орган профспілки), крім додержання загального порядку, допускається за наявності попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є, а також вищестоящого виборного органу цієї профспілки (об'єднання профспілок).

Судами встановлено, що позивач на підставі заяви від 7 травня 2014 року про прийняття її на роботу на посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на час допологового та післяпологового листа непрацездатності ОСОБА_5 до 7 вересня 2014 року наказом КП «Водоканал» № 730/к від 13 травня 2014 року прийнята на роботу на посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» за строковим трудовим договором на період відсутності основного працівника ОСОБА_5 з 14 травня 2014 по 7 вересня 2014 року.

На підставі заяви позивача від 23 липня 2014 року про переведення її посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на час допологового та післяпологового листа непрацездатності ОСОБА_5 з 8 вересня 2014 року до 21 вересня 2014 року наказом КП «Водоканал» № 1411/к від 20 серпня 2014 року ОСОБА_4 тимчасово з 8 вересня 2014 року до 21 вересня 2014 року переведена на посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на період відсутності основного працівника.

На підставі заяви позивача від 2 вересня 2014 року про переведення її машиністом насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на час відпустки по догляду за дитиною до трьох років ОСОБА_6 з 22 вересня 2014 року до 27 червня 2017 року наказом КП «Водоканал» № 1489/к від 2 вересня 2014 року ОСОБА_4 тимчасово з 22 вересня 2014 року до 27 червня 2017 року переведена на посаду машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ».

9 листопада 2015 року Первинна вільна профспілкова організація КП «Водоканал» повідомила КП «Водоканал» про своє створення та про те, що позивач є головою профспілкового комітету.

Судами встановлено, що 21 січня 2016 року ОСОБА_6 подала керівнику КП «Водоканал» заяву про переривання відпустки по догляду за дитиною та зазначила датою виходу на роботу 1 лютого 2016 року, тому наказом КП «Водоканал» № 6-р від 27 січня 2016 року перервано відпустку ОСОБА_6 та вказано їй стати до роботи з 1 лютого 2016 року.

Такі обставини дали підстави відповідачеві наказом № 127/к від 1 лютого 2016 року звільнити позивача з 31 січня 2016 року з посади машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ» на підставі пункту другого статті 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Позивач була непрацездатною з 25 січня по 2 лютого 2016 року, що підтверджується листом непрацездатності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позивача прийнято на роботу за строковим трудовим договором на час пологів та відпустки по догляду за дитиною іншого працівника, тому після виходу працівника з відпустки ОСОБА_4 підлягала звільненню у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Звільнення могло бути проведено без згоди профспілкової організації, головою якої вона є, та під час тимчасової непрацездатності, оскільки звільнення відбулося не з ініціативи власника, а у зв'язку із закінченням строку трудового договору.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що встановлені обставини справи свідчать про те, що укладення трудового договору саме на строк відсутності основного працівника ОСОБА_6 відбулося за згодою позивача і трудові правовідносини з позивачем не могли бути встановлені на невизначений строк, оскільки на вказану посаду на постійній основі прийнято іншого працівника (ОСОБА_6), а укладення трудового договору з позивачем обумовлювалося відсутністю основного працівника у зв'язку з пологами та відпусткою по догляду за дитиною.

Апеляційний суд відхилив доводи позивача про те, що вона на момент звільнення працювала на іншій насосній станції, ніж зазначено у наказі про звільнення, так як вони спростовуються вказаними наказами, з яких вбачається, що впродовж усього періоду роботи позивач працювала на одній посаді - машиніста насосних установок насосної станції «Мотор Січ», яку до цього обіймала ОСОБА_6

Також апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про звільнення позивача з додержанням статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», так як така згода вимагається при звільненні за ініціативою роботодавця, в той час як позивача звільнено у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Касаційний суд дійшов висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.

Посилання заявника на порушення судами статті 252 КЗпП України та статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» є необґрунтованим, оскільки з системного аналізу положень статей 36, 40, 41, 43, 252 КЗпП України вбачається, що попередня згода виборного органу первинної профспілкової організації на звільнення працівника вимагається при розірванні трудового договору з ініціативи власника, а такої не встановлено.

Не мають правового значення посилання заявника на те, що суд, у порушення вимог статті 35 ЦПК України, не залучив до участі у справі Первинну вільну профспілкову організацію КП «Водоканал» та Запорізьку місцеву вільну профспілку «Світанок 2015», оскільки судом встановлено, що згода вказаних осіб на звільнення позивача у зв'язку з закінченням строку трудового договору чинним законодавством не передбачена.

Посилання заявника на неповне з'ясування обставин справи, зокрема на неналежну оцінку доказів, які підтверджують тимчасове переведення позивача на іншу роботу (на насосні станції №№ 7, 72, 39, 55; на насосну станцію № 26 з виконанням обов'язків апаратника хімічної очистки води, до служби автотранспорту на посаду диспетчера), також не має правового значення, оскільки під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 26 травня 2016 року без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак