Справа № 157/857/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гордійчук В.М.
Провадження № 22-ц/773/503/18 Категорія: 50 Доповідач: Федонюк С. Ю.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2018 року місто Луцьк

Апеляційний суд Волинської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Федонюк С. Ю.,

суддів Русинчука М.М., Осіпука В.В.,

з участю:

секретаря судового засідання Лимаря Р.С.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей, за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що з 2000 року по 2002 рік перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 , однак ще до 2012 року сторони проживали однією сім`єю без укладення шлюбу, і мають трьох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судовим наказом Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31 липня 2012 року з відповідача стягнуто на користь позивача аліменти на утримання дітей в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття.

Оскільки діти проживають разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні, її доходи не в повній мірі забезпечують їх матеріальні потреби, відповідач взагалі не приймає участі у вихованні та утриманні дітей, тому, з урахуванням уточнень до позовної заяви, просила суд змінити спосіб виплати аліментів і збільшити їх розмір, визначений судовим наказом у 2012 році в розмірі по 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину, та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання трьох дітей у розмірі 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) і додаткові витрати на навчання неповнолітнього сина ОСОБА_4 .

Вимоги щодо додаткових витрат на сина було виділено в окреме провадження і вирішено судом.

Рішенням Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року позов задоволено частково.

Змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_3 , визначений судовим наказом Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31 липня 2012 року та вирішено стягувати з ОСОБА_3 аліменти на утримання ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до повноліття старшої дитини на користь ОСОБА_1 , починаючи з дня вступу рішення в законну силу. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із даним рішенням суду, позивач подала апеляційну скаргу, вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом першої інстанції не враховано, що діти потребують значних матеріальних витрат у зв`язку з їх розвитком, підтриманням стану здоров`я та забезпеченням належних умов життя. Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення порушено норми ст.ст.181,183 Сімейного кодексу України (у новій редакції). Всупереч нормам ч.3 ст.181 СК України судом не визначено стягнення аліментів на утримання дітей у спосіб, обраний нею, а саме в 1/2 частці від всіх доходів батька, а стягнуто 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що вважається аліментами у твердій грошовій сумі.

Покликаючись на викладені обставини, просить оскаржуване рішення в частині часткового задоволення позову скасувати та ухвалити нове судове рішення по суті позовних вимог, змінивши розмір аліментів, стягуваних з ОСОБА_3 , на половину заробітку (доходу) платника аліментів та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати за правничу допомогу.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити в повному обсязі.

Відповідач до суду не з`явився, відзив на апеляційну скаргу не подавав, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи у його відсутності, зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України та на те, що він повідомлявся про час та місце судового розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи від нього до суду не надходило, доказів поважності причин неявки в судове засідання суду представлено не було.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п.9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до п.8 ст.1 Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно із нормами ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач так само, як і відповідач повинні забезпечити дітям рівень життя, необхідний і достатній для їх нормального фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, виходячи з рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини. Стягнення аліментів у визначеному розмірі суд першої інстанції вважав розумним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дітей у даному віці, при цьому врахував матеріальне становище відповідача на момент ухвалення рішення та розмір прожиткового мінімуму.

Такий висновок не в повній мірі відповідає обставинам справи та вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 2000 року по 2002 рік перебували в зареєстрованому шлюбі, мають трьох дітей: сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно з ч. 1-3 ст. 181 СК України (зі змінами, внесеними згідно із Законом № 2037-VIII від 17.05.2017 р.) способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно зі ст. 182 СК України (у новій редакції) при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Батьки та інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Згідно з положеннями ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Під зміною матеріального положення сторін розуміється як покращення, так і погіршення майнового положення платника або одержувача аліментів, під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні, зміна складу осіб, які зобов`язані за законом надавати утримування, погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів, що враховується судом як підстави для зміни розміру аліментів.

Тобто, зміна (збільшення) розміру аліментів, стягнутих раніше рішенням суду, із одночасною зміною способу стягнення аліментів, зважаючи на конкретні обставини справи, є допустимою, оскільки норми СК України імперативної заборони щодо цього не містять, а ч.3 ст.181 СК прямо передбачає право на зміну способу рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Встановлено, що судовим наказом Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31 липня 2012 року з відповідача стягнуто на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання трьох дітей в розмірі 30 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку до досягнення ними повноліття.

Як вбачається з матеріалів справи, з позовом до суду ОСОБА_1 звернулася ще 30.08.2016 року. Однак за клопотанням позивача та її представника ухвалою суду від 03 листопада 2016 року провадження у справі було зупинено у зв`язку із поданням відповідачем позову про оспорювання батьківства.

10 січня та 26 січня 2018 року позивач подала до суду заяви про збільшення позовних вимог щодо стягнення додаткових витрат на лікування дитини та уточнення позовних вимог про зміну розміру аліментів, у якій покликалася на положення ст.ст.179-185,192 СК України, з урахуванням змін, внесених у ці норми Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.05.2017 року. Зазначала, що відповідно до ч.2 ст.182 СК України в новій редакції, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Разом з тим, вказувала, що матеріальне становище платника аліментів покращилося у зв`язку із працевлаштуванням у Волинський обласний військовий комісаріат та збільшенням його заробітної плати.

Ухвалою суду від 29 січня 2018 року заяви ОСОБА_1 в частині визначення розміру додаткових витрат на лікування дочки повернуто позивачці. Вона з указаною ухвалою погодилась, її не оскаржувала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що є підстави для зміни розміру визначених судовим наказом аліментів, що відповідач є працездатним, має постійний заробіток, задовільний стан здоров`я, а тому може надавати матеріальну допомогу на утримання дітей. Також вірно визначив, що розмір аліментів слід змінити не з часу подання позову до суду, а з дня вступу рішення суду в законну силу.

Разом з тим, визначаючи розмір аліментів, що підлягають зміні, суд не врахував нові положення ст.ст.181-184 СК України, в тому числі і те, що право вибору способу виконання платником аліментів обов`язку щодо утримання неповнолітніх дітей належить тому з батьків, з ким проживають діти, зокрема такий спосіб (у частці від доходу) зазначено позивачкою як у первісній позовній заяві, так і в уточненій заяві про зміну способу і розміру аліментів, поданою після набрання чинності зазначених змін у сімейному законодавстві.

Крім того, зі змісту положень ст.184 СК України вбачається, що суд за заявою одержувача може визначити розмір аліментів і в твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Отже, стягнення аліментів у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який присудив суд першої інстанції, вважається мінімально визначеним розміром аліментів у твердій грошовій сумі, а у зв`язку із зміною положень цієї статті не є обов`язковим для визначення аліментів у твердій грошовій сумі наявність у платника аліментів нерегулярного, мінливого доходу.

Частиною ж п`ятою статті 183 СК України (в новій редакції) передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину однієї чверті, на двох дітей однієї третини, на трьох і більше дітей половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Таким чином, фактично мінімальний розмір аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей законом визначено на рівні не менше Ѕ частини доходу платника аліментів та не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку.

Разом з тим, задовольняючи частково позов, суд взяв до уваги те, що відповідачем сплачуються кошти, присуджені рішенням суду як додаткові витрати в розмірі по 800 грн., пов`язані з навчанням сина ОСОБА_7 , а також позивач отримує державну соціальну допомогу по догляду за дитиною-інвалідом ОСОБА_5 в сумі 1806,90 грн., а тому вважав, що визначений розмір 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку буде достатнім та необхідним для забезпечення нормального розвитку дітей.

Судом першої інстанції залишено поза увагою наведені норми закону, що потягло за собою неправильне застосування норм матеріального права у даних правовідносинах. Крім того, вказані правові норми в редакції, чинній на час розгляду справи в суді першої і апеляційної інстанції, допускали стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька на утримання дітей за вибором позивача.

Згідно з ч.3 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до положень частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з тим, що при вирішенні даного спору суд надав неправильну правову оцінку вимогам позивача щодо зміни способу стягнення аліментів, які є підставними, та дійшов висновків, які не відповідають нормам матеріального права, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог та стягнення аліментів у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів .

Згідно із нормами ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до положень ч.1, п. 1 ч.3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

На час звернення із даним позовом діяли процесуальні норми ст.ст. 79, 84 ЦПК України 2004 року, якими передбачалось, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, які несуть сторони, належали витрати на правову допомогу, а саме витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права.

Як вбачається з матеріалів справи, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір про надання правової допомоги та представництво інтересів особи від 01 серпня 2016 року (а.с.45).

Із довідки-розрахунку розміру витрат на оплату послуг адвоката від 13.02.2018 р., яка наявна в матеріалах справи, вбачається, що позивачем понесені витрати на правничу допомогу адвоката Дмитрук Л.І. в розмірі 5660 грн, що підтверджено квитанцією до прибуткового касового ордеру №4 від 13.02.2018 року (а.с.197).

Крім того, зі змісту даної довідки-розрахунку слідує, що сума гонорару за 1 годину роботи адвоката визначалась з урахуванням Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, а з 15.12.2017 року - за умовами договору та домовленістю між сторонами і становив 700 грн.

Відповідно до ч.2, 3, 6 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно з ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, враховуючи наведене вище та наявність належних доказів про оплату послуг адвоката, апеляційний суд вважає, що з відповідача слід стягнути понесені позивачем судові витрати за сплату правничої допомоги в розмірі 5660 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 13 лютого 2018 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Позов задовольнити.

Змінити розмір аліментів, визначених судовим наказом Камінь-Каширського районного суду Волинської області від 31 липня 2012 року, і стягувати з ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти в розмірі 1/2 (одна друга) частки від усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до повноліття найстаршої дитини.

Стягнути з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір в сумі 826 (вісімсот двадцять шість) гривень 81 копійок.

Стягнути з ОСОБА_3 в користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати за сплату правничої допомоги в сумі 5660 (п`ять тисяч шістсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді