Справа №442/8047/16-ц
Провадження №2/442/130/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Хомика А.П.,

з участю секретаря - Лужецької С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дрогобичі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя,-

з участю представника позивача - адвоката ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4

встановив:

19.12.2016 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

В обґрунтування позову вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено шлюб, який розірвано 19.05.2006. Під час шлюбу, в грудні 2000 року, ними була придбана двокімнатна квартира АДРЕСА_2 що стверджується договором купівлі-продажу. Тому вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя Гавриляк.

02.04.2017 відповідачем ОСОБА_2 подано заяву про застосування строків позовної давності у зв'язку з тим, що з дати прийняття судового рішення у справі про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій ОСОБА_1 Позивач пропустив без поважних причин строк звернення до суду з позовом про поділ майна, оскільки ще при розірванні шлюбу йому було відомо про наявність квартири, яка є нібито набутою позивачем та відповідачем в період шлюбу.

18.05.2017 позивачем подано додаткове обґрунтування позову, в якому вказано про те, що між ним та відповідачем не виникало жодних питань з приводу користування спірною квартирою, чи то її поділу до вересня 2015 року. Незважаючи на те, що шлюб між ними було розірвано, він продовжував приходити до спільної квартири, де спілкувався з відповідачем та дітьми. Жодного разу зі сторони відповідача не було заперечень щодо його присутності у квартирі та користування нею. В серпні 2015 року він в черговий раз прийшов до квартири та хотів увійти, проте йому дверей ніхто не відчинив, хоча було чути, що у квартирі хтось є. Після цього, він ще декілька раз намагався увійти до квартири, проте дверей йому ніхто не відчинив. Таким, чином, його вперше за весь час було позбавлено можливості увійти до квартири, яка належить на праві спільної сумісної власності.

23.08.2017 в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_4 про закриття провадження у справі відмовлено.

23.08.2017 клопотання відповідача про витребування доказів задоволено.

20.10.2017 відповідачем подано клопотання про стягнення з позивача 48 000 грн. судових витрат за правову допомогу.

22.11.2017 відповідачем подано апеляційну скаргу на ухвалу про відкриття провадження.

23.01.2018 Апеляційним судом Львівської області відмолено у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2

05.02.2018 справа повернулась у провадження Дрогобицького міськрайонного суду.

29.05.2018 відповідач ОСОБА_2 подала пояснення - відзив на позов, у позові просила відмовити, застосувавши строк позовної давності з тих підстав, що 19.05.2006 розпочався відлік строку позовної давності, а відтак такий є пропущеним станом на 2016 рік. Також, зазначає, що ОСОБА_1 не може претендувати на визнання спільною сумісною власністю кватири, оскільки не був причетний до її купівлі. В період, коли була придбана спірна кватира не мав доходів, не був працевлаштований, а від так не міг вкладати будь-яких коштів у спірну квартиру, що також доводиться листом Дрогобицької ДФС від 05.04.2017. Також не приймав участі в утриманні ОСОБА_5, внаслідок чого вона отримала у власність квартиру, яка в подальшому була продана і за ці кошти придбано спірну квартиру. Протилежного позивачем не доведено.

Натомість вона позичала кошти на спірну квартиру 18.12.2000, які в подальшому були стягнуті з неї за рішенням суду від 27.02.2018.

Представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав, позов просив задоволити. Додатково пояснив, що строк позовної давності не може бути застосовано, оскільки про своє порушене право позивач довідався лише у 2015 році, коли відповідач почала чинити перешкоди в доступі до такої квартири.

Відповідач та її представник ОСОБА_4 позову не визнали, просили у такому відмовити, застосувавши строк позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу позивач мав бути обізнаним у необхідності подання відповідного позову.

Суд, вислухавши вступне слово сторін, учасників судового процесу, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов слід задоволити.

Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що з 09.11.1995 року по 19.05.2006 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі (рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11.09.2003 у справі №2-3001-03, свідоцтво про розірвання шлюбу від 10.01.2008 НОМЕР_1, видане відділом реєстрації актів цивільного стану міста Дрогобича Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області а.с.4).

Згідно з договором купівлі-продажу НОМЕР_2 від 19.12.2000, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори Бекиш В.О., 19.12.2000 ОСОБА_2 придбала квартиру АДРЕСА_2 (а.с.3).

Згідно рішення Личаківського районного суду м. Львова у справі №463/4415/17 з ОСОБА_2 стягнуто в користь ОСОБА_8 7000 грн. за договором позики (розписки) від 18.12.2000, які ОСОБА_2 перед самим укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири позичила у ОСОБА_8 Однак, такий доказ на думку суду не можна вважати достовірним, так як ним не можливо встановити спрямованість отриманих коштів саме на придбання спірної квартири. Наявність у ОСОБА_2 саме по собі коштів не може бути безумовною підставою для визнання спірного майна її особистою власністю.

Згідно довідки Дрогобицької об'єднаної державної інспекції Головного Управління ДФС у Львівській області від 26.06.2017 №2796/9/13-09-08-00 з 1996 по 1998 рік в інформаційній базі відсутні дані про доходи ОСОБА_1, з 1998 по 2000 роки, за І квартал 2001 року та за ІІІ квартал 2003 інформація про доходи ОСОБА_1 в Державному реєстрі відсутня ( а.с. 40). Однак, сам по собі такий факт не може свідчити про відсутність підстав для визнання майна спільною сумісною власністю.

Свідки: ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, суду показали, що ОСОБА_2. здійснювала догляд за ОСОБА_5, з якою нею було укладено договір довічного утримання. Після її смерті вона продала однокімнатну квартиру ОСОБА_5, позичила гроші у батьків та родичів і за ці кошти придбала спірну квартиру. ОСОБА_1 в той час ніде не працював, не допомагав ОСОБА_2 у догляді за ОСОБА_5.

Допитаний як свідок ОСОБА_1 повідомив суду, що рішення про догляд ОСОБА_5 було прийнято спільно з на той час його дружиною ОСОБА_2 Він допомагав останній доглядати ОСОБА_5, купляв продукти за спільні кошти, брав участь у похованні останньої. За отримані від продажу квартири ОСОБА_5 та заощаджені сімейні кошти ними була придбана спірна квартира.

Як вбачається з договору довічного утримання від 22.08.1997, посвідченого державним нотаріусом Дрогобицької державної нотаріальної кватири ОСОБА_12, р. №1-1973, ОСОБА_2. набула право власності на квартиру АДРЕСА_1.

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Судом встановлено, що спільне майно подружжя - спірна квартира була придбана відповідачкою у 2000 році, а тому до цих правовідносин слід застосовувати норми Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв до 01.01.2004 року. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

За змістом вказаних норм майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. При цьому, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України).

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності. При цьому, тягар доказування, що вказане майно не належить до спільного сумісної власності, покладається на особу, яка заперечує факт набуття майна у спільну сумісну власність.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року № 6-843цс17.

Відповідач посилається на те, що придбання спірної квартири здійснювалось нею за грошові кошти, які були отримані від продажу квартири, набутої нею внаслідок договору довічного утримання та позичені у родичів. Однак, суд вважає, що укладаючи договір довічного утримання ОСОБА_2 діяла в інтересах сім'ї, інший з подружжя ОСОБА_1, не визначений у договорі довічного утримання як набувач, виконував обов'язки за таким договором солідарно з набувачем. При цьому, спірна квартира була придбана після майже 5-ти років спільного життя позивача та відповідача та перебування їх у шлюбі.

Таким чином, позивач підтвердив належними та допустимими доказами, що спірна квартира придбана в період шлюбу та за спільні кошти подружжя.

Відповідач, заперечуючи належність спірної квартири сторонам на праві спільної сумісної власності, не надала суду належних, допустимих та достовірних письмових доказів про те, що квартира є її особистою власністю, тобто презумпцію права спільної сумісної власності майна колишнього подружжя відповідачем не спростовано, що є її процесуальним обов'язком. Відтак, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а сам по собі факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім'я одного з подружжя (відповідача) не означає, що воно належить лише цій особі. Майно і в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання.

Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності ( а.с.19), яку вказує, що слід обраховувати з дня прийняття рішення у справі про розірвання шлюбу, оскільки ОСОБА_1 пропустив без поважних причин строк звернення до суду, то така до задоволення не підлягає. Зокрема слід зазначити, що предметом розгляду у даній справі є вимога про визнання квартири спільною сумісною власністю, а не вимога про поділ майна, як зазначено відповідачем.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Вказана норма також закріплена у ст. 257 ЦК України, де загальна позовна давність встановлена у три роки.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно зі статтею 11 цього Кодексу у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічні за змістом положення містяться у статті 72 СК України.

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14«Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Разом з тим, згідно з ухвалою Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області відкрито провадження у справі №442/6258/15-ц від 14.09.2015 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя (а.с.30), тому суд дійшов висновку, що питання застосування строку позовної давності слід вирішувати у даній справі.

Що стосується клопотання відповідача від 20.10.2017 про стягнення з позивача 48 000 грн. судових витрат за правову допомогу, то такі до задоволення не підлягають у зв'язку з задоволенням позову.

Керуючись ст. ст. 10, 12,15, 81, 141, ч. 4 ст. 206, 258, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ухвалив :

Позов задоволити.

Визнати квартири АДРЕСА_2 спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Апеляційну скарга на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 26.11.2018.

Суддя Хомик А.П.