Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 754/3237/16

провадження № 61-12882 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

БілоконьО. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Деснянського районного суду м. Києва у складі судді Клочко І. В.

від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Соколової В. В., Немировської О. В., Чобіток А. О.

від 20 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про захист гідності, честі та ділової репутації.

Позовну заяву мотивовано тим, що під час розгляду цивільної справи за його позовом до гаражно-будівельного кооперативу «Омега» (далі - ГБК «Омега») про визнання позачергових зборів членів кооперативу такими, що не відбулися, відповідач ОСОБА_5, діючи як представник відповідача, надавав суду письмові заперечення проти позову, в яких щодо нього зазначив таку інформацію: «…зарекомендував себе як агресивна, ніколи нічим незадоволена людина. Постійно зривав засідання Правління, вривався з погрозами та образами до робочого кабінету головного бухгалтера, нищив документи, вимагав звільнення голови кооперативу ОСОБА_5 застосовуючи психологічний тиск та погрози»; «...в результаті аморальної поведінки позивача на території кооперативу в присутності свідків 30 червня 2015 року у голови кооперативу стався гіпертонічний криз, на фоні якого в нього погіршився стан здоров'я і за рекомендаціями лікаря йому було прописане медикаментозне лікування з дотриманням режиму відпочинку та дієти. З 01-30 липня 2015 року голова правління ОСОБА_5 перебував на лікарняному відновлюючи своє фізичне та психологічне здоров'я». Вважаючи, що інформація, яку поширив відповідач, не відповідає дійсності, ганьбить його честь і гідність, позивач просив визнати її недостовірною та зобов'язати відповідача не пізніше наступного дня від набрання рішенням у даній справі законної сили спростувати вказану інформацію, шляхом письмового відкликання заперечення на позовну заяву до Деснянського районного суду м. Києва та стягнути з відповідача на його користь 3 500 грн у відшкодування моральної шкоди.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з зустрічною позовною, посилаючись на те, що всі дії ОСОБА_4 відносно нього мали і мають негативний характер. ОСОБА_4 своїми погрозами, образами, неадекватними вчинками, неодноразовими негативними та образливими відгуками про нього, що висловлювалися ним в листах, ставив під сумнів його порядність, ділові і професійні якості та при особистому спілкуванні за викладених у цьому позові обставин, завдав йому моральної шкоди. Завдану моральну шкоду він оцінює у 55 тис. грн, яку просив стягнути з ОСОБА_4 на свою користь.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 не доведено факту вчинення відповідачем правопорушення, яке полягало саме в поширенні інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам перешкоджає позивачу повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, оскільки ця інформація є оціночним судженням відповідача та викладена у вигляді його заперечень на позов ОСОБА_4, а тому у задоволенні первісного позову слід відмовити. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив із його недоведеності.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що поширення вказаної інформації відбувалось у вигляді надання відповідачем, як представником юридичної особи, заперечень на пред'явлені позивачем вимоги в іншій цивільній справі. Тобто в даному випадку відповідачем була здійснені реалізація як конституційних положень щодо звернення до органу державної влади, так і положень процесуального закону щодо надання письмових пояснень по справі, проте в ході розгляду справи судом була здійснена перевірка та оцінка наданих сторонами пояснень та доказів, тобто у такому випадку мала місце реалізація особою законних прав.Крім того, в переважній більшості інформація, що є предметом спору, носить оціночних характер, оскільки міститься оцінка дій позивача, критичні висловлювання щодо його поведінки, які будуються на вираженні суб'єктивної думки і погляді з боку автора і які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення в частині вирішення його позовних вимог із ухваленням в цій частині нового рішення про задоволенні первісного позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що поширена відповідачем інформація у запереченні на його позов носить негативний характер, є такою, що не відповідає дійсності та у відповідності до положень чинного законодавства підлягає спростуванню.

Відзив на касаційну скаргу до суду не надходив.

Оскільки судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4, тому відповідно до положень частини

першої статті 400 ЦПК законність ухвалених в іншій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27 серпня 2015 року

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ГБК «Омега» про визнання позачергових зборів членів кооперативу такими, що не відбулися, у задоволенні якому рішенням Апеляційного суду міста Києва від 17 травня 2016 року, що набрало законної сили, відмовлено.

Під час розгляду зазначеної справи відповідач ОСОБА_5, діючи як представник ГБК «Омега», надавав суду письмові заперечення на позовні вимоги ОСОБА_4, в яких щодо останнього зазначив таку інформацію: «…зарекомендував себе як агресивна, ніколи нічим незадоволена людина. Постійно зривав засідання Правління, вривався з погрозами та образами до робочого кабінету головного бухгалтера, нищив документи, вимагав звільнення голови кооперативу ОСОБА_5 застосовуючи психологічний тиск та погрози»; «...в результаті аморальної поведінки позивача на території кооперативу в присутності свідків 30 червня 2015 року у голови кооперативу стався гіпертонічний криз, на фоні якого в нього погіршився стан здоров'я і за рекомендаціями лікаря йому було прописане медикаментозне лікування з дотриманням режиму відпочинку та дієти. З 01-30 липня 2015 року голова правління ОСОБА_5 перебував на лікарняному відновлюючи своє фізичне та психологічне здоров'я».

ОСОБА_4, вважаючи інформацію, яка викладена відповідачем у запереченні на його позов, такою, що не відповідає дійсності, ганьбить його честь і гідність, просив визнати її недостовірною та зобов'язати відповідача спростувати цю інформацію.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Конституція України визначає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (статті 3, 28).

Частиною четвертою статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням і поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно з статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Тлумачення статті 40 Конституції України свідчить, що у випадку, коли особа звертається до органів державної влади, органів місцевого самоврядування із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.

Аналогічне роз'яснення висловлено і Верховним судом України (абзац 2 пункту 16 постанови Пленуму № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»).

Оскільки подання ОСОБА_5, як представником ГБК «Омега», до суду заперечень на позовну заяву ОСОБА_4 в межах розгляду цивільної справи, в ході якої судом була здійснена перевірка та оцінка наданих сторонами пояснень і доказів, свідчить про реалізацію особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, та не є поширенням недостовірної інформації в розумінні статті 277 ЦК України, у зв'язку із чим суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Таким чином, оскільки не відбулось поширення недостовірної інформації щодо позивача, відсутній склад правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення вимог позивача.

За таких обставин, доводи касаційної скарги про наявність підстав для визнання інформації недостовірною та її спростування є необґрунтованими.

Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, то підстави для її задоволення відсутні, оскільки суди попередніх інстанцій дійшли висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог про визнання недостовірної інформації та її спростування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 04 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 20 лютого 2018 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта