Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/7627/16-ц

провадження № 61-12858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року у складі судді: Олексюка А. В.,та постанову апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року у складі суддів: Осіпука В. В., Здрилюк О. І., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_5, яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_6, та ОСОБА_4, звернулась з позовом до ОСОБА_7 і ОСОБА_8 про встановлення порядку користування квартирою.

Позовна заява обґрунтована тим, що неповнолітньому ОСОБА_6, ОСОБА_4 належить по 1/4 частки в праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1. Проте, вони не мають можливості належним чином користуватися своїм майном, оскільки у вказаній квартирі проживають інші її співвласники (відповідачі ОСОБА_7 і ОСОБА_8.), які чинять їм перешкоди у доступі до житла.

Позивачі просили суд встановити такий порядок користування квартирою АДРЕСА_2

у користування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виділити кімнату (№ 2) площею 12,1 кв.м. та лоджію (№ 3) площею 1,6 кв.м.;

у користування ОСОБА_9 виділити кімнату (№ 6) площею 7,6 кв.м.;

у користування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виділити кімнату (№ 8) площею 15,5 кв.м, балкон (№ 7) площею 0,9 кв.м. та вбудовану шафу (№ 10) площею 1,0 кв.м.,

інші приміщення залишити у спільному користуванні та стягнути з відповідачів понесені витрати.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 виділено у користування ОСОБА_5 та неповнолітньому ОСОБА_6 кімнату № 2 площею 12,1 кв.м та лоджію № 3 площею 1,6 кв.м; виділено у користування ОСОБА_4 кімнату № 6 площею 7,6 кв.м; виділено у користування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 кімнату № 8 площею 15,5 кв.м, балкон № 7 площею 0,9 кв.м та вбудовану шафу № 10 площею 1,0 кв.м. Допоміжні приміщення квартири: кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор залишено у спільному користуванні сторін спору. Стягнуто на користь ОСОБА_5 з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 понесені судові витрати по 775,20 грн кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що співвласники не досягли згоди щодо спільного використання цієї квартири, а тому між ними постійно виникають конфлікти з цього приводу. Будь-яких інших варіантів встановлення порядку користування спірною квартирою відповідачами не запропоновано в ході судового розгляду справи. Запропонований позивачами порядок користування квартирою відповідає інтересам всіх її співвласників та не змінює розміру їх часток у праві спільної власності на житло. При визначенні порядку користування спірною квартирою ОСОБА_5, яка не є її співвласником, суд керувався інтересами неповнолітнього сина ОСОБА_6, якому належить на праві власності 1/4 частина спірного жилого приміщення.

Постановою апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_7 задоволено частково. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року в частині виділення у користування ОСОБА_5 кімнати № 2 площею 12,1 кв. м. та лоджії № 3 площею 1,6 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 скасовано. У виділенні ОСОБА_5 у користування кімнати № 2 площею 12,1 кв. м. лоджії № 3 площею 1,6 кв. м. у квартирі АДРЕСА_1 відмовлено. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що встановлений судом першої інстанції порядок користування спільною квартирою між її співвласниками найбільше враховує баланс інтересів кожного із них та цілком відповідає вимогам закону. Разом з тим, виділяючи у користування одну із кімнат у спірному житлі ОСОБА_5 та її синові, який являється одним із співвласників квартири, суд першої інстанції виходив лише з того, що ОСОБА_6 є неповнолітнім і потребує догляду. ОСОБА_5 не є співвласником спірного житла та позивачем по справі, і приймала участь у справі лише як законний представник неповнолітнього позивача ОСОБА_6 Тому виділення безпосередньо ОСОБА_5 у користування кімнати у спірній квартирі є безпідставним та таким, що порушує права співвласників цього житла.

У березні 2018 року ОСОБА_8 подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: проходячи службу в зоні АТО жодної повістки про дату та час розгляду справи в суді першої інстанції не отримував, а тому при винесені рішення судом першої інстанції по справі був відсутній з поважних причин, а оскільки сплинув строк на апеляційне оскарження, то рішення суду першої інстанції не оскаржував, проте апеляційний суд не відреагував на це порушення суду першої інстанції і це є підставою для скасування рішення першої та апеляційної інстанцій; суди не врахували, що одну кімнату виділено на п'ятьох осіб, оскільки з ОСОБА_8 в спірній квартирі проживає його дружна та син, а з ОСОБА_7 її чоловік.

Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

У березні 2018 року позивачі надіслали відзив на касаційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_10, в якому просили в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення залишити без змін. Відзив мотивований тим, що відповідачам належить половина оспорюваної квартири; позивачі перешкоджають користуванню оспорюваною квартирою; ОСОБА_8 знав про розгляд справи і був присутнім у суді апеляційної інстанції.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 має житлову площу 32,2 кв.м. та складається з трьох жилих кімнат площею 12,1 кв.м., 7,6 кв.м., 15,5 кв.м. та допоміжних приміщень: кухні 7,6 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., ванної кімнати 3,0 кв.м., коридору 10,2 кв.м., вбудованої шафи 1,0 кв.м., крім того квартира обладнана балконом 0,9 кв.м., лоджією 1,6 кв.м.

Суди встановили, що квартира АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю: неповнолітнього ОСОБА_6; його сестри ОСОБА_4; відповідачки ОСОБА_7; її сина ОСОБА_8 і їх частки є рівними та становлять по ?. Між позивачами і відповідачами існують неприязні стосунки та не має згоди щодо користування спірною квартирою.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Встановивши, що співвласники не досягли згоди щодо порядку користування спільним майном, запропонований позивачами порядок користування квартирою відповідає інтересам всіх її співвласників та не змінює розміру їх часток у праві власності на житло, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову. При цьому апеляційний суд правильно скасував рішення суду першої інстанції в частині виділення у користування ОСОБА_5 кімнати в квартирі АДРЕСА_1, оскільки вона не є її співвласником.

Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що ОСОБА_8 проходячи службу в зоні АТО жодної повістки про дату та час розгляду справи в суді першої інстанції не отримував, а тому при винесені рішення судом першої інстанції по справі був відсутній з поважних причин, а оскільки сплинув строк на апеляційне оскарження, то рішення суду першої інстанції не оскаржував, проте апеляційний суд не відреагував на це порушення суду першої інстанції і це є підставою для скасування рішення першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України (в редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом) Порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що ОСОБА_8 рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржував. Про судове засідання 28 листопада 2018 року в апеляційному суді був повідомлений повісткою (а. с. 175) і приймав участь в судовому засіданні (а. с. 185). Про відкладення розгляду справи на 27 грудня 2018 року був повідомлений під розписку в апеляційному суді (а. с. 188) і приймав участь в судовому засіданні (а. с. 189).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29 серпня 2017 року в нескасованій частині та постанову апеляційного суду Волинської області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель