Головуючий суду 1 інстанції - Максименко О.Ю.
Доповідач -Коновалова В.А.
Справа № 409/735/18
Провадження № 22-ц/810/366/18
ЛУГАНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

26 листопада 2018 року м. Сєвєродонецьк

Луганський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Коротенка Є.В., Луганської В.М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_2,

заінтересована особа - Білокуракинський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

розглянувши в порядку спрощеного провадження (без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України) справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2018 року у складі судді Максименко О.Ю. в смт. Білокуракине Луганської області,

за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, заінтересована особа - Білокуракинський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України, в обґрунтування якої зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Луганську померла її мати ОСОБА_3. Отримати документи, що підтверджують факт смерті за зразками чинного законодавства України та здійснити реєстрацію факту смерті і отримати відповідне свідоцтво про смерть є неможливим, оскільки діяльність державних органів України, в тому числі органів державної реєстрації актів цивільного стану на території м. Луганська припинено та фактично не здійснюється.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2018 року заяву ОСОБА_2 визнано неподаною та повернуто заявнику на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2018 року та справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на те, що ухвала винесена із порушенням норм процесуального права, зокрема, у суду першої інстанції не було підстав для залишення заяви без руху з причини не сплати судового збору та повернення заяви заявнику у зв'язку з не усуненням недоліків заяви, оскільки заявник звільнений від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір».

Ухвалою Луганського апеляційного суду від 30 жовтня 2018 року заінтересованій особі у справі роз'яснювалося право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу у письмовій формі, проте від Білокуракинського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області не надійшло відзиву на апеляційну скаргу.

Розгляд апеляційної скарги проводився без повідомлення учасників справи відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність й обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п'яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Частиною 3 ст. 185 ЦПК України передбачено, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків. В ухвалі зазначалося, що заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме: заявник в заяві про встановлення факту смерті посилається на статті ЦПК України, які не діють в чинному законодавстві; не сплачено судовий збір. Заявником вказано, що він звільнений від сплати судового збору згідно п. 21 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», проте не надано доказів на підтвердження існування цих обставин.

Постановляючи ухвалу від 04 жовтня 2018 року, суд виходив із того, що ухвалою суду від 17 квітня 2018 року заяву було залишено без руху та заявнику був наданий строк для усунення недоліків вказаних в ухвалі суду та зазначено спосіб їх усунення, а саме необхідність надати суду уточнену заяву про встановлення факту смерті та вказати статті ЦПК, які діють в чинному законодавстві, сплатити судовий збір і надати суду оригінал квитанції. Поштове відправлення, в якому містилася ухвала суду від 17 квітня 2018 року про залишення заяви без руху, повернуто до суду 20 червня 2018 року з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання». Станом на постановлення ухвали суду від 04 жовтня 2018 року недоліки не усунуто, заява про продовження строку для усунення недоліків від заявника до суду не надходила.

Проте, до такого висновку суд дійшов з порушенням норм процесуального права.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Білокуракинського районного суду Луганської області від 17 квітня 2018 року заяву ОСОБА_2 залишено без руху та надано строк 10 днів з моменту отримання ухвали для усунення недоліків. Направлена заявнику копія ухвали від 17 квітня 2018 року повернута до суду із зазначенням причини повернення «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 7), що не є належним доказом її вручення.

Суд залишив поза увагою той факт, що Цивільним процесуальним кодексом України чітко передбачений порядок вручення ухвали, якою позовна заява залишена без руху, а саме те, що належним повідомленням є повідомлення про вручення рекомендованого поштового листа.

Судом не враховані положення ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», які передбачають, що учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться в районі проведення антитерористичної операції і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення.

Однак, вказані вимоги закону судом виконані не були.

В матеріалах справи відсутні докази як виконання судом вимог ст. 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», так і отримання заявником копії ухвали про залишення заяви без руху. Отже, ухвала суду про повернення заяви постановлена без урахування цих обставин.

Крім того, згідно п.21 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання заяви) від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв'язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, також порушення права власності на нерухоме майно.

Із системного аналізу зазначеної норми права вбачається, що від сплати судового збору звільняються заявники у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у тому числі у зв'язку із тимчасовою окупацією території України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України своєї матері ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Луганську, яке є тимчасово окупованою територією України. В обґрунтування заяви зазначила, що документи, які підтверджують факт смерті за зразками чинного законодавства України та здійснити реєстрацію факту смерті і отримати відповідне свідоцтво про смерть є неможливим, оскільки діяльність державних органів України, в тому числі органів державної реєстрації актів цивільного стану на території м. Луганська припинено та фактично не здійснюється.

Отже, заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення (встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України), у зв'язку із тимчасовою окупацією території України, а тому звільнений від сплати судового збору.

Також, залишаючи заяву без руху суд першої інстанції вказав, що заява не відповідає вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України, а саме заявник в заяві про встановлення факту смерті посилається на статті ЦПК України, які не діють в чинному законодавстві.

Згідно ч. 3 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити: 1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява; 2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, ім'я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв'язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти; 3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються; 4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; 5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; 6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору; 7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися; 8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви; 9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку із розглядом справи; 10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Відповідно до ст. 318 ЦПК України у заяві повинно бути зазначено: 1) який факт заявник просить встановити та з якою метою ; 2) причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; 3) докази, що підтверджують факт . До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів.

Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що діючим цивільним процесуальним законодавством не передбачено обов'язкове зазначення в заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, норм права, якими керується заявник, звертаючись до суду із відповідною заявою.

За таких обставин, достатніх підстав для визнання заяви неподаною та повернення її заявнику у суду першої інстанції не було.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що питання про можливість відкриття провадження у справі вирішено судом першої інстанції з порушенням норм процесуального права, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для вирішення питання про можливість відкриття провадження у встановленому законом порядку.

Керуючись ст.ст. 367, п. 6 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 379, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Білокуракинського районного суду Луганської області від 04 жовтня 2018 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді Є.В. Коротенко

В.М. Луганська