14.05.2018 Справа № 363/4779/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.05.2018 року, Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Котлярової І.Ю,

при секретарі Нагапетян О.О.,

позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вишгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачки про припинення стягнення аліментів та стягнення аліментів на утримання дитини в обґрунтування якого вказав, що з з 20.11.2001р. по 25.01.2006р. вони з відповідачкою перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також зазначив, що після розірвання шлюбу, на підставі рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2006р. з нього, на користь ОСОБА_2В, стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 від усіх видів доходу щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Однак, з 2010 року і по теперішній час, син ОСОБА_4 проживає та зареєстрований разом із ним, перебуває на повному його забезпеченні. Мати ніякої участі у вихованні дитини не приймає та добровільно не повертає суму аліментів, які вона отримує, крім того, проживає за іншою адресою і життям дитини не цікавиться. У звязку із чим, позивач звернувся до суду із даним позовом та просить суд припинити стягнення з нього аліментів, оскільки дитини проживає разом із ним та перебуває на повному його утриманні. Крім того, просить суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь на утримання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 аліменти у розмірі ј частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повнолітня.

Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала, проти їх задоволення не заперечувала.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що відповідно до постанови про відкриття провадження ВП № 11319078 від 10.02.2009р., яке було відкрито на підставі виконавчого листа 5/2-930, виданого Вишгородським районним судом Київської області, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 у розмірі ј частини від усіх видів доходу (а.с.4,84).

На теперішній час, ОСОБА_3 є студентом коледжу інформаційних технологій та землевпорядкування Національного авіаційного університету, що підтверджується відповідною довідкою (а.с. 8).

Крім того, ОСОБА_3, мешкає разом із свої батьком ОСОБА_1 за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Довженка, 23, батько дитини добросовісно виконує батьківські обовязки, займається вихованням та утриманням сина. Дані факти підтверджується відповідними Актами обстеження умов проживання від 21.11.2107р., 27.02.2018р., які складені депутатом Вишгородської міської ради та заступником начальника служби у справах дітей та сім`ї Вишгородської міської ради (а.с. 7, 23).

Правовідносини, що є предметом спору у справі регулюються сімейним законодавством України.

Відповідно до ст. ст. 180, 182, 184 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття; при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення; якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. При цьому за приписом ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції).

Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі».

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у звязку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні.

Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України.

Як роз'яснено у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

З урахуванням встановлених обставин, які сторонами визнанні, приймаючи до уваги, що на даний час дитина мешкає разом із батько та перебуває на повному його утриманні, те, що мати ніякої участі у вихованні та житті сина не приймає, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях Сімейного кодексу України, відповідають інтересам дитини, її рівню життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, і припинення стягнення з позивача аліментів та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини призведе до рівності прав батьків та дитини відповідно до положень Закону.

Таким чином, аналізуючи вищезазначені обставини та факти, враховуючи принципи обєктивності та справедливості, суд приходить до висновку, про припинення стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3, таким чином заявлені вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.51 Конституції України, ст.ст. 180, 183, 192 Сімейного кодексу України, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст. ст. 2, 12, 13, 19, 76-83, 247, 258, 259, 263-265, 430 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Припинити стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів його доходів, встановленого відповідно до рішення Вишгородського районного суду Київської області від 03.04.2006 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі ј частини від усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подання позову до суду 06.12.2017 року, до досягнення дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 430 ЦПК України допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів в межах сплати платежу за один місяць.

Повний текст рішення суду буде складений 23.05.2018 року.

Позивач: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрований за адресою: 07301, АДРЕСА_1; фактично проживає: 07301, Київська область, м. Вишгород, вул. Довженка, 23, ІПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрованого місця проживання не має; фактично проживає за адресою: 07300, АДРЕСА_2, ІПП НОМЕР_2.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення, за приписами ч. 1 ст.354 ЦПК України.

Відповідно до пункту 15.5 Перехідних положень ЦПК України (03.10.2017) до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга подається учасниками справи до Апеляційного суду Київської області через Вишгородський районний суд Київської області.

Суддя І.Ю.Котлярова