Постанова

Іменем України

10 травня 2018 року

м. Київ

справа № 495/3710/13-ц

провадження № 61-5580св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Погрібного С. О., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1, в інтересах якої звернувся заступник Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора,

відповідач - Відкрите акціонерне товариство «Імені 28 червня»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року у складі судді Шевчук Ю. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Сидоренко І. П., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2013 року заступник Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Відкритого акціонерного товариства «Імені 28 червня» (далі - ВАТ «Імені 28 червня») про відшкодування збитків у розмірі 50 763,47 грн та звільнення земельних ділянок НОМЕР_1 у масиві № 1а, НОМЕР_2 у масиві № 12б, загальною площею 5,32 га, вартістю 215 518,52 грн, які розташовані на території Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. В обґрунтування заявлених вимог прокурор посилався на те, що ОСОБА_1 є власником вказаних земельних ділянок, переданих для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Ці ділянки самовільно зайняті відповідачем і на них розташовані багаторічні насадження у занедбаному стані, які перебувають на балансі ВАТ «Імені 28 червня». У зв'язку з цим ОСОБА_1 позбавлена можливості використовувати свої ділянки за призначенням, чим їй завдано шкоду. Через похилий вік та матеріальний стан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, не може самостійно звернутися до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року в задоволенні позову заступника Білгород-Дністровського міжрайонного прокурора в інтересах ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, оскільки з часу набуття права власності на земельні ділянки ОСОБА_1 стала власником розміщених на них багаторічних насаджень. Факт перебування цих насаджень на балансі ВАТ «Імені 28 червня» не є підтвердженням того, що ділянки перебувають у користуванні відповідача. Вимог про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками та про їх витребування з чужого незаконного володіння позивач і прокурор не заявляли. Пред'явлені прокурором вимоги про відшкодування шкоди, яка розрахована, виходячи з вартості врожаю з багаторічних насаджень, суперечать викладеним у позовній заяві обставинам справи.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що спірні земельні ділянки взагалі не обробляються, ВАТ «Імені 28 червня» фактично не здійснює господарської діяльності, відтак ділянки у його користуванні не перебувають. Вимоги про відшкодування збитків та звільнення земельних ділянок є безпідставними, оскільки ні прокурором, ні ОСОБА_1 не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що позивач мала намір самостійно чи шляхом передачі в користування іншим особам обробляти належні їй змелені ділянки та отримувати дохід від їх використання, однак не змогла цього зробити через самовільне зайняття ділянок відповідачем. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків місцевого суду.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року, і ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтована тим, що відповідач, вважаючи себе власником багаторічних насаджень, які знаходяться на її земельних ділянках, звертався до суду за захистом свого порушеного права. Внаслідок винних дій відповідача, який порушував технологію вирощування та захисту виноградників, багаторічні насадження були зіпсовані, а подальше їх використання визнане економічно недоцільним, що зрештою привело до її звернення за захистом своїх порушених прав до прокуратури і суду. Лише після того, як відповідач фактично знищив багаторічні насадження, він став стверджувати, що відсутні докази про те, що насадження належать йому. Крім того, судами не було надано належної оцінки тому, що між нею та відповідачем був укладений договір оренди земельної частки (паю) від 07 серпня 2002 року № 99. Надана в оренду земельна частка не була їй повернута в порядку, передбаченому умовами договору. Довіреності, на підставі яких діяв представник відповідача, були недійсними, оскільки підписувалися неуповноваженими особами. Суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15. Знаходження у власності відповідача майна у вигляді багаторічних насаджень підтверджується не тільки балансом підприємства, а й тим, що ВАТ «Імені 28 червня» було створено 26 грудня 2001 року в процесі приватизації орендного сільськогосподарського підприємства імені 28 червня, яке отримало державний акт на право колективної власності, за яким багаторічні насадження входять в уставний капітал цілісного майнового комплексу. Незважаючи на те, що вона або прокурор в її інтересах не зверталися до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, витребування її з чужого незаконного володіння, під час розгляду цієї справи був доведений той факт, що відповідач заподіяв їй шкоду в сумі 50 763,47 грн. Навіть якщо відповідач не використовував її земельні ділянки, все одно існують підстави для стягнення з нього шкоди, адже своїми винними діями він обмежував її права у володінні та користуванні цими ділянками, погіршив якість землі.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У січні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 495/3710/13-ц передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною першою статті 78 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України).

За змістом статті 19, частини другої статті 22 ЗК України багаторічні насадження - це різновид сільськогосподарських угідь, що відносяться до земель сільськогосподарського призначення.

Відповідно до частини другої статті 79 ЗК України право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

Згідно з частиною третьою статті 373 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (ґрунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об'єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є власником земельних ділянок НОМЕР_1 у масиві 1а та НОМЕР_2 у масиві 12б загальною площею 5,32 га в межах згідно з планом, розташованих на території Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, які передані для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом про право приватної власності на землю серії НОМЕР_3, виданим Білгород-Дністровською районною державною адміністрацією Одеської області 09 квітня 2004 року на підставі розпорядження Білгород-Дністровської районної державної адміністрації Одеської області від 01 грудня 2003 року № 1663/2003.

Згідно з актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 13 березня 2013 року, складеним головним спеціалістом відділу оперативного контролю Державної інспекції сільського господарства в Одеській області, ВАТ «Імені 28 червня» використовує земельні ділянки в масивах «3-4в», «1с», «12б», «4б», «2г», «1вп», «1а», «2а» на території Салганської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, які належать громадянам, в тому числі ОСОБА_1, на підставі державних актів на право приватної власності, під багаторічні насадження. На цих земельних ділянках не вживаються заходи боротьби з бур'янами, відсутні договори оренди земельних ділянок між власниками багаторічних насаджень та землевласниками, що є порушенням статей 125, 126 ЗК України.

Багаторічні насадження, розміщені на землях громадян, були передані на баланс новоствореного у 2001 році Акціонерного товариства «Імені 28 червня», в результаті безгосподарності та бездіяльності якого всі багаторічні насадження загинули або зріджені до такого стану, що потребують викорчовування та списання, що підтверджується актами обстеження багаторічних насаджень від 16 липня 2010 року, 25 травня 2011 року та 01 червня 2011 року.

Однак наведені обставини самі по собі не можуть бути підставою для відповідальності ВАТ «Імені 28 червня» за збитки, заподіяні власнику земельних ділянок ОСОБА_1

Відповідно до частини першої статті 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників іземлекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами.

Апеляційним судом також встановлено, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2006 року (справа № 2а-424/2006) та рішеннями господарських судів, ухваленими протягом 2006-2009 років, вирішувалися справи щодо оспорювання ВАТ «Імені 28 червня» прав фізичних осіб, яким багаторічні насадження були передані у власність, проте жодним із остаточних судових рішень не встановлено право користування чи право власності ВАТ «Імені 28 червня» на вказані насадження.

Багаторічні насадження не можуть розглядатися як окремий об'єкт права власності без земельної ділянки, на якій вони знаходяться, оскільки є складовою частиною земельної ділянки.

Перебування багаторічних насаджень на балансі підприємства не може вважатися підтвердженням права власності на ці насадження, оскільки баланс підприємства (організації) є формою бухгалтерського обліку, визначення складу і вартості майна і не свідчить про знаходження майна у власності (володінні) підприємства (організації).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 лютого 2015 року у справі № 6-14цс15.

Отже, з часу передачі земельних ділянок у власність фізичних осіб, останні стали відповідно і власниками багаторічних насаджень. Це означає, що у 2004 році у власність ОСОБА_1 разом із земельними ділянками були передані й розміщені на них багаторічні насадження, якими вона вправі була розпоряджатися на свій розсуд. Тому вимога про звільнення ділянок від цих насаджень є необґрунтованою.

На підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно встановивши характер правовідносин сторін і застосувавши норми матеріального права, які їх регулюють, обґрунтовано виходив з того, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів на підтвердження того, що після передачі у власність ОСОБА_1 спірних земельних ділянок їх землекористувачем було ВАТ «Імені 28 червня», що позивач мала намір самостійно чи шляхом передачі в користування іншим особам обробляти належні їй земельні ділянки і отримувати дохід від їх використання в період, за який вона просила стягнути збитки, або не змогла цього зробити саме через самовільне зайняття спірних земельних ділянок відповідачем та з його вини.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року),суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

За змістом статті 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржувані судові рішення містять висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідають вимогам статей 212, 213-215, 303, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 щодо неправильного застосування судами правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі №6-14цс15, спростовуються встановленими судами та наведеними вище обставинами справи.

Посилання ОСОБА_1 на укладення між сторонами договору оренди земельної частки (паю) від 07 серпня 2002 року та пов'язані з цим обставини не заслуговує на увагу, оскільки заявлені прокурором у цій справі позовні вимоги ґрунтуються на праві власності ОСОБА_1 на спірні земельні ділянки, яке виникло в неї у квітні 2004 року.

Ухвала Апеляційного суду Одеської області від 23 липня 2015 року, якою було скасоване заочне рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 30 листопада 2013 року, не є предметом розгляду суду касаційної інстанції у цій справі. Тому питання про правильність оформлення повноважень представника відповідача, за апеляційною скаргою якого переглядалося заочне рішення, виходить за межі даного касаційного розгляду.

Інші обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій і додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх встановленні та оцінці судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів і зводяться до переоцінки доказів. Однак в силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду приходить до висновку, що оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 09 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 05 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак