Справа №461/4678/17>
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року. м. Львів.

Галицький районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Юрківа О.Р.,

секретаря судових засідань ОСОБА_1,

за участю:

представника позивача ОСОБА_2,

представника органу юстиції ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Львова цивільну справу за позовом ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7, в інтересах якого діє Головне територіальне управління юстиції у Львівській області, до ОСОБА_4, третя особа Відділ у справах дітей Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради про забезпечення повернення малолітньої дитини до ОСОБА_8 ОСОБА_9, -

ВСТАНОВИВ:

у липні 2017 року Головне територіальне управління юстиції у Львівській області звернулося до суду з позовом в інтересах громадянина ОСОБА_8 ОСОБА_9 ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7 про забезпечення повернення малолітньої дитини до ОСОБА_8 ОСОБА_9. Свої вимоги позивач та управління юстиції мотивують тим, що ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7 та ОСОБА_4 є батьками неповнолітнього ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та перебувають у шлюбі з 21 січня 2014 року. ОСОБА_11 народилася та мала постійне місце проживання в ОСОБА_8 ОСОБА_9.

12 травня 2016 року позивач надав малолітній дитині згоду на поїздку з відповідачем в Україну протягом червня, липня і серпня 2016 року з поверненням у Сантьяго-Де-Чилі (ОСОБА_9), однак до моменту подачі позову дитина так і не повернулася до місця її постійного проживання в ОСОБА_8 ОСОБА_9. Відповідач не має наміру повертатися до постійного місця проживання в ОСОБА_8 ОСОБА_9, чим порушує права дитини та позивача, зокрема право дитини на належне батьківське виховання та право позивача брати участь у вихованні дитини, право дитини та позивача на безперешкодне спілкування, право позивача на визначення місця проживання дитини.

Позивач та управління юстиції вважають, що відповідач здійснює незаконне утримування дитини на території України, що підпадає під дію Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року, та просять суд:

1) визнати незаконним утримування відповідачем на території України малолітньої дитини ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1;

2) повернути малолітнього ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4 до місця постійного проживання у ОСОБА_8 ОСОБА_9;

3) зобов'язати ОСОБА_4 передати малолітнього ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4 батьку ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7 для забезпечення повернення дитини.

Представник Головного територіального управління юстиції у Львівській області позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Надала пояснення аналогічні викладеним у позові.

Представник позивача ОСОБА_12 суду пояснила, що дитина народилася у ОСОБА_8 ОСОБА_9 і проживала там, батько дитини згоди на переїзд в Україну на постійне місце проживання не давав. У звязку з викладеним просить суд позов задовольнити у повному обсязі з підстав, що зазначені у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечила, у його задоволенні просила відмовити. Суду пояснила, що за згодою обох батьків 04 березня 2015 року посольством України в Аргентинській ОСОБА_8, консульським відділом зареєстровано ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4 громадянином України. Його проживання на території України є законним та не може бути визначено як утримання. Відповідач жодним чином не перешкоджає спілкуванню дитини та батька. Позивач виганяв відповідачку з дому в ОСОБА_9, у 2016 році надав нотаріальний дозвіл на вивезення дитини в Україну. Позовні вимоги не відповідають інтересам дитини, оскільки ОСОБА_10 у м. Львові відвідує дитячий садок «Софія» з вивченням іспанської мови, наявні всі умови для життя і розвитку дитини. У позивача в ОСОБА_9 немає квартири, він її продав.

Представник відповідача ОСОБА_13 під час розгляду справи проти задоволення позову заперечила. Надала пояснення, згідно з якими відповідач ОСОБА_4 має вищу педагогічну освіту, трьох дітей, кошти, умови для проживання дитини, працює журналістом. ОСОБА_11 є громадянином України та залишення на території України відповідатиме її інтересам. Син сторін по справі прижився та адаптувався в новому українському середовищі, має належний медичний догляд. Відсутні виняткові випадки для вилучення дитини від матері.

Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини.

Згідно частин 1, 2 та 3 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись усупереч інтересам дитини.

Тобто, за змістом статей 150, 155 Сімейного кодексу України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини.

Згідно зі свідоцтвом про народження (реєстраційний номер 5.792), ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4 народився 09.10.2014 року в Сантьяго-Де-Чилі ОСОБА_8 ОСОБА_9; батьками дитини зареєстровані ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7 та ОСОБА_4 (т.1,а.с.11-13).

Батьки дитини ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7 та ОСОБА_4 з 21.01.2014 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану ОСОБА_8 ОСОБА_9 (т.1,а.с.15-17).

Позивач та неповнолітній М.-ОСОБА_7 зареєстровані у ОСОБА_8 ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_1, район Нуньоа Сантьяго-Де-Чилі (т.1,а.с.29). Р.-ОСОБА_7 має сертифікат члена Фонду медичних послуг працівників Державного банку ОСОБА_8 ОСОБА_9, який розповсюджує свою дію на членів сімї ОСОБА_4 та сина М.-ОСОБА_14 (т.1,а.с.32).

Відповідно до довідки Посольства України в Аргентинській ОСОБА_8 віл 04.03.2015 року, Ромеро ОСОБА_15 ОСОБА_14 (Александер) ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований громадянином України (т.1,а.с.104). 24.07.2015 року позивач надав ОСОБА_4 нотаріальний ордер із дозволом на реєстрацію місяця проживання дитини М.-О. Ромеро ОСОБА_4 в Україні, у АДРЕСА_2 (т.1,а.с.98). Позивач орендує квартиру в Сантьяго де ОСОБА_9 (т.2,а.с.9).

11.05.2016 року Р.-ОСОБА_7 був наданий нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд (подорож) дитини М.-ОСОБА_14 в Україну на період місяців червня, липня та серпня 2016 року у супроводі матері ОСОБА_4 з обовязковим поверненням у Сантьяго (т.1,а.с.40).

Відповідно до викуплених квитків відповідач ОСОБА_4, ОСОБА_15. Ромеро та ОСОБА_16 30.05.2016 року вилетіли з Сантьяго до Києва через аеропорт Шарль де Голь (Париж, Французька ОСОБА_8) (т.1,а.с.95-96).

28.10.2016 року батько дитини позивач ОСОБА_17 ОСОБА_6 звернувся до Міжнародного офісу Комітету юридичної допомоги Столичного округу РЧ із заявою про застосування Гаазької Конвенції 1980 року про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення людей щодо незаконного утримання сина М.-ОСОБА_7 (т.1,а.с.19-24).

Міністерством юстиції України проводились процедури, передбачені пунктом 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року № 952 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2010 року № 795), спрямовані на отримання добровільної згоди відповідача на повернення дитини, під час яких було отримано пояснення відповідача у цій справі, з яких вбачається, що відповідач має намір мирно врегулювати питання.

Питання повернення дитини, яка не досягла 16 років і незаконно переміщена або утримується на території Україні, до держави постійного місця проживання дитини вирішується на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі Конвенція 1980 року), до якої Україна приєдналась Законом України від 11.01.2006 року №3303-ІУ і яка набула чинності для України з 01.09.2006 року.

Відповідно до статті 3 Конвенції 1980 року, переміщення або утримування дитини розглядаються як незаконні, якщо порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, в якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримування, за умови, що у момент переміщення або утримування ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або могли б здійснюватись, якби не переміщення (утримування).

З урахуванням наведених вище норм права і встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку про те, що постійним місцем проживання малолітнього М.-ОСОБА_7 до його виїзду у супроводі матері в Україну та подальшого його утримування матірю на території України є держава ОСОБА_8 ОСОБА_9, що підтверджується письмовими доказами про народження та реєстрацію дитини з народження на постійне проживання.

Відповідно до пунктів 1 та 2 ст. 12 Конвенції, якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено ст. 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

Норма ст. 2 Конвенції 1980 року зобов'язує державу Україну вжити усіх належних заходів для забезпечення негайного повернення дитини, для здійснення позивачем ефективно його прав.

Звернення до компетентних органів України в жовтні 2016 року, в строк, який не перевищує одного року з дати приїзду дитини в Україну свідчить про те, що позивач згоди на зміну постійного місця проживання не надавав, а тому відповідно до вищенаведених положень Конвенції утримання дитини в Україні відповідачем до цього часу, без згоди позивача є незаконним, оскільки позивач позбавлений права як батько здійснювати піклування про сина.

ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_16 відвідує приватний дитячий садок «Хеппі» (м. Львів, ТОВ «Хеппі-Діти») з 18.11.2016 року (т.1,а.с.201), дитина спільно з матірю та двома сестрами зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1,а.с.105). Дана квартира належить відповідачу на праві приватної власності (т.1,а.с.109). Згідно з актом обстеження житлово-побутових умов у квартирі, складеним ОСББ «На Соняшниковій 20 А», квартира має загальну площу 135,7 кв. метрів, житлову 79,0 кв. метрів. В квартирі зроблений сучасний ремонт, обладнана меблями та необхідною побутовою технікою та системою індивідуального опалення. ОСОБА_11-ОСОБА_14 має окрему кімнату, ліжко, стілець для годування. У сімї панує доброзичлива атмосфера (т.1,а.с.107-108).

У відповідачки на рахунку у ПАТ «Альфа-Банк» наявні грошові кошти у сумі 25000 дол. США (т.1,а.с.108а).

Відповідно до консультативного висновку голови правління Асоціації практикуючих психологів Львівської області від 19.09.2017 року № 29 щодо емоційного стану ОСОБА_10 ОСОБА_14 зазначено наступне. Протягом вересня 2017 року була проведена консультація з ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_4. За результатами усного інтерв'ю дитини можна зробити висновок про стійкі, позитивно забарвлені, налагоджені емоційні стосунки матері, ОСОБА_4 з сином, ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4. Натомість, будь-які висловлювання інших осіб (зокрема психолога) або матері та сестри щодо батька, ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7, не викликають у дитини жодних реакцій, а при неодноразовому повторенні викликають специфічні психофізіологічні реакції (почервоніння обличчя, неконтрольовані рухи, відведення погляду), що може свідчити про нейтральне або негативне ставлення дитини до батька. Аналіз спрощеного варіанту малюнку структури сім'ї, де проаналізовано обрані кольори та проведеного з дитиною інтерв'ю, показав емоційно непривабливі відносини з іншими членами родини (крім матері), позитивний емоційний стан дитини (т.1, а.с. 265).

Крім того, у висновку органу опіки та піклування Сихівської районної адміністрації ЛМР від 14.05.2018 року зазначено, що комісія з питань захисту дитини вважає недоцільним повернення дитини до ОСОБА_8 ОСОБА_9.

Суду не було надано жодних доказів того, що позивач дав усну або письмову згоду на зміну постійного місця проживання дитини.

Також, суду не були надані належні та допустимі докази того, що позивач, проживаючи разом з сином в ОСОБА_8 ОСОБА_9, не займався його вихованням, або не виконував інші обов`язки, як його мати.

Ті обставини, що на території України відповідач забезпечила дитину належними умовами проживання, належним піклуванням із свого боку, свідчать лише про належне виконання відповідачем обов'язків матері.

Заперечення відповідача фактично зводяться до припущень про те, що повернення дитини до ОСОБА_8 ОСОБА_9 поставить під загрозу своєчасний та гармонійний розвиток інтелектуально-мнестичної сфери та особистості дитини.

Разом з цим, задовольняючи позов про повернення дитини, суд виходить з того, що дитина не відбирається від його батька та повернення дитини в розумінні статті 19 Конвенції 1980 року не обмежує батьківські права відповідача.

Суд переконаний, що повернення малолітньої дитини не створить їй нестерпної обстановки з огляду на потреби забезпечення його найвищих інтересів, що полягають, серед іншого, в необхідності забезпечити дитині такі умови розвитку, за яких дитина зможе у майбутньому самостійно реалізувати право на самоідентифікацію мовну, етнічну, за кровним спорідненням тощо.

Таким чином, суд дійшов висновку про те, що утримання дитини на території України є незаконним та відсутні обставини, які б давали підстави, передбачені указаною Конвенцією (ст.ст. 12, 13), для відмови у поверненні дитини до держави її постійного місця проживання, а тому позов необхідно задовольнити частково, за виключенням вимоги про покладення на позивача витрат, повязаних з поверненням дитини оскільки така вимога неконкретизована, є зайвою та спрямована на зобовязання позивача, а не відповідача.

Керуючись ст.ст. 5, 12, 19, 81, 141, 258-259, 263-265 ЦПК України, ст. ст. 9,124 Конституції України, ст.ст. 3, 5, 18 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст. 3, 6, 7, 11, 14, 16, 19, 23, 30 Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, Законом України «Про приєднання України до Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей», ст. ст. 15,19 Закону України «Про міжнародні договори України», п. п. 2, 9, 12 Порядку виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.07.2006 року №952(в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 02.09.2010 року №795), суд

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати незаконним утримання ОСОБА_4 на території України малолітньої дитини ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Зобовязати ОСОБА_4 повернути малолітню дитину ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до місця постійного проживання в ОСОБА_8 ОСОБА_9.

У разі невиконання ОСОБА_4 рішення про повернення дитини в добровільному порядку зобовязати її передати малолітню дитину ОСОБА_10 Ромеро ОСОБА_4 батьку ОСОБА_6 Ромеро ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_5, який проживає за адресою: ОСОБА_8 ОСОБА_9, Столичний округ, комуна Нуньоа, АДРЕСА_3, для забезпечення повернення дитини.

Рішення в частині повернення дитини допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Львівської області через Галицький районний суд м. Львова протягом 30 днів з моменту його проголошення. У разі, якщо судове рішення було постановлено без участі особи, яка його оскаржує, апеляційна скарга подається протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.Р. Юрків.