Справа №718/2457/18
Провадження №2/718/773/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.11.2018 року Кіцманський районний суд Чернівецької області

у складі: головуючої-судді Мінів О.І.,

секретаря судових засідань Анучкіній О.З.

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

відповідача - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кіцмань цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Іванковецька сільська рада Кіцманського району Чернівецької області про виселення з житлового будинку, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_5 з житлового будинку по АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. На підтвердження зазначених вимог посилається на те, що відповідач по справі являється її племінником та проживає і зареєстрований в даному житлі з 2012 року. Колишній власник житла ОСОБА_6, дід відповідача, зареєстрував його в даному житлі. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_4 року він помер, спадщину у вигляді даного житлового будинку в АДРЕСА_1 отримала вона , та згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом стала повноцінним власником. Після смерті діда відповідач продовжує проживати в даному будинку та зловживати алкогольними напоями , не дбає про житло, не проводить ремонтних робіт, не приймає участі в оплаті комунальних послуг, чим завдає їй значних матеріальних збитків.

В зв'язку з викладеним, просить виселити ОСОБА_5 із зазначеного будинку, оскільки він не є її близьким родичем та порушує її право власності на житло, а також у відповідності до ст.116 ЖК Української РСР, а добровільно відповідач ні не виправляє свою поведінку, ні не виселяється із будинку.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 позов підтримали , наполягаючи на підставах та обставинах викладених у позовній заяві. Просять позовні вимоги задовольнити.

При цьому позивач повідомила суд про те, що ОСОБА_5 звільнив її будинок, а сам перейшов проживати в літню кухню того ж будинковолодіння. Просила позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні позов не визнав оскільки іншого житла у нього немає і куди піти також не має. Підтвердив, що дійсно проживає в літній кухні, він звільнив будинок ОСОБА_3, на її вимогу, після чого вона закрила будинок та його туди не допускає. Обіцяв сплачувати комунальні послуги. Просив відмовити у задоволенні позову та дозволити йому залишитись проживати в літній кухні будинковолодіння за адресою АДРЕСА_1.

Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач проживає та зареєстрований в будинку по АДРЕСА_1 з 04.12.2012 року, згідно копіїі паспарта ОСОБА_5 (а.с.9, 27).

Із наданої суду копії паспорта позивача ОСОБА_3, вбачається, що остання значиться зареєстрованою за адресою АДРЕСА_1, з 06.06.1980 року . Згідно наданих пояснень в суді, ОСОБА_3 проживає за місцем прописки. (а.с.6)

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.09.2017 року ОСОБА_3 прийняла спадщину після смерті батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, яка складається з житлового будинку в АДРЕСА_1 та земельної ділянки, на якій в тому числі знаходиться літня кухня літ.Б. (а.с.7).

У відповідності до Акту обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_3 від 11.06.2018 року за адресою АДРЕСА_1, в будинку зареєстрований та проживає племінник ОСОБА_5 вже на протязі 3 років. Мати ОСОБА_7, що була також зареєстрованою АДРЕСА_1, - померла. (а.с.10).

Згідно надааної характеристики Іванковецької сільської ради ОСОБА_5 зареєстрований та проживає за адресою АДРЕСА_1. Зарекомендував себе з посередньої сторони, в громадських місцях поводить себе задовільно, схильний до зловживання алкоголем, не працює, не одружений. До виконкому Іванковецької сільської ради надходили скарги на поведінку ОСОБА_5 щодо негативного його поводження у побуту. (а.с.11).

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст.41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства.

Статтею 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Відповідно дост.109 ЖК Української РСР, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Відповідно до ст.150 ЖК Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Положеннями ст.156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних стосунків з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Згідно з вимогамист.157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку. (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першоюстатті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

У відповідності до положень ст.116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів за місцем роботи або проживання відповідача.

Позивач в обґрунтування позову посилається на вимоги ст.116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними , виселяють із займаного житла без надання іншого житла.

Беручи до уваги офіційний характер заходів запобігання та громадського впливу, які мають передувати виселенню на підставі ст. 116 ЖК без надання іншого житлового приміщення і відповідно до правил ст. 78 ЦПК України про допустимість засобів доказування факт застосування заходів запобігання та громадського впливу має підтверджуватися письмовими доказами.

Як повідомили сторони в судовому засіданні ОСОБА_5 не притягувався ні до кримінальної, ні до адміністративної відповідальності саме за порушення правил співжиття із членами сім'ї в сфері даних житлових відносин, які мають відношення до користування сторонами жилим приміщенням.

Згідно ч.1ст.49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 13 ч.1 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом не встановлено жодних фактичних і правових підстав, визначених ст.116 ЖК Української РСР, для виселення відповідача.

Керуючись ст. ст. 13,49,81, 258,259, 263-265 ЦПК України, ст.ст. 9,109,116,150, 156,157 ЖК Української РСР, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя особа: Іванковецька сільська рада Кіцманського району Чернівецької області про виселення з житлового будинку - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернівецького апеляційного суду через Кіцманський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення виготовлено 22.11.2018 року.

Суддя: О.І. Мінів