Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

м. Київ

справа № 753/5686/17

провадження № 61-1001 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року в складі суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом виселення з кімнати гуртожитку та вселення в кімнату.

Позовна заява мотивована тим, що 11 жовтня 2016 року комісія з житлово-побутових питань (у складі ліквідаційної комісії) Дарницького районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - комісія з житлово-побутових питань) прийнято рішення про надання ОСОБА_3 та членам його сім'ї кімнати АДРЕСА_1. 26 грудня 2016 року позивач виявив пошкодження напередодні встановлених ним вхідних металевих дверей у кімнату гуртожитку та проникнення до житлового приміщення ОСОБА_5, у зв'язку з чим викликав поліцію. Крім того, 25 березня 2017 року подав до поліції заяву про те, що відповідач перешкоджає йому у вільному доступі до кімнати гуртожитку.

За таких обставин, посилаючись на порушення права на користування житловим приміщенням та неможливість вселення в кімнату гуртожитку у зв'язку із знаходженням у ній сторонньої особи, ОСОБА_3 просив виселити ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1; зобов'язати відповідача звільнити кімнату від особистих речей та майна; вселити його та ОСОБА_7, ОСОБА_8 як членів сім'ї до зазначеної кімнати гуртожитку.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року у складі судді Вовка Є. І. позов задоволено частково. Виселено ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_5 звільнити кімнату АДРЕСА_1 від його речей та майна. Вселено ОСОБА_3 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, до кімнати АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач самоправно зайняв житлове приміщення, а тому підлягає виселенню з кімнати гуртожитку, а позивач з малолітнім сином - вселенню, оскільки отримав ордер на жилу площу у гуртожитку. Відмовляючи у частині позовної вимоги про вселення ОСОБА_7, суд виходив з того, що остання як повнолітня особа за захистом своїх прав до суду не зверталась.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що під час надання позивачу кімнати власник гуртожитку не вирішив питання про виселення відповідача із сім'єю, тобто спірна кімната не була вільною. Суд також виходив з того, що ОСОБА_5 вселився до житлового приміщення понад 20 років тому на підставі розпорядження начальника районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - МВС України) в Дарницькому районі м. Києва і не може бути виселений з кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення, оскільки має малолітню дитину і є пенсіонером МВС України, якого не забезпечено іншим житлом.

У січні 2018 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції з переданням справи до цього ж суду на новий розгляд, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не з'ясував фактичних обставини справи, не визначився з предметом доказування та характером правовідносин, не дослідив питання законності проживання і позивача, і відповідача у спірному приміщенні, зокрема питання видачі ордера як єдиної підстави для вселення, дійшов висновку про те, що ОСОБА_5 проживає у спірній кімнаті гуртожитку в складі сім'ї з 4 осіб.

У березні 2018 року ОСОБА_5 подав відзив на касаційну скаргу, у якому просить залишити рішення суду апеляційної інстанції без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що факт законності вселення та проживання у спірній кімнаті гуртожитку з 1995 року підтверджується показаннями свідків, службовими рапортами та ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5454/2006, тому приміщення ним займається не самоправно.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Частиною третьою статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов'язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі (висновок Верхового Суду України, висловлений у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-2010цс16).

Суд апеляційної інстанції встановив факт проживання відповідача з дружиною та двома дітьми у кімнаті АДРЕСА_1.

Проте, під час перевірки, що проводилась поліцією за заявою ОСОБА_3, виявлено проживання у спірній кімнаті гуртожитку лише ОСОБА_5

На підтвердження законності свого вселення та проживання в кімнаті гуртожитку з 1995 року відповідач надав ряд документів.

Із довідки з житлово-експлуатаційної контори слідує, що ОСОБА_5 з 16 січня 2009 року зареєстрований у гуртожитку по АДРЕСА_2, проте за цією адресою не проживає (а. с. 105).

У листі начальника Управління кримінального розшуку МВС України в м. Києві від 13 жовтня 1997 року зазначено, що при працевлаштуванні до органів міліції ОСОБА_5 був зареєстрований у будівельному гуртожитку по АДРЕСА_1 та тимчасово вселений за цією адресою (а. с. 106). У зазначеному листі порушено питання надання відповідачу окремої кімнати у одному з гуртожитків Головного управління Міністерства внутрішніх справ України для проживання з сім'єю.

Із власного рапорту ОСОБА_5 від 22 квітня 2004 року (а. с. 107) слідує, що він зареєстрований АДРЕСА_2 без права проживання у гуртожитку, а проживає у найманій квартирі та не може її оплачувати.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16 грудня 2005 року у справі № 2-5451/2005 про виселення та зняття з реєстраційного обліку ОСОБА_5, ОСОБА_10 провадження закрито у зв'язку з домовленістю щодо реєстрації та проживання у гуртожитку.

Між тим, справа не містить документів про реєстрацію відповідача у гуртожитку по АДРЕСА_1 та отримання ним права на проживання у ньому.

У дорученні ОСОБА_5 на представництво інтересів у суді зазначено, що він зареєстрований та проживає в гуртожитку по АДРЕСА_2.

Також на підтвердження свого проживання у спірній кімнаті гуртожитку відповідач надав квитанції за 2002 рік (а. с. 112 - 113), за 2005 рік (а. с. 114 - 115), інші квитанції надані лише за період із лютого до липня 2017 року. Будь-які документи, зокрема квитанції за останні 12 років, що передували наданню ОСОБА_3 спірної кімнати гуртожитку, у справі відсутні.

Свідків, письмові пояснення яких до суду надав відповідач, суд апеляційної інстанції не допитував.

Таким чином, апеляційний суд встановив факт проживання ОСОБА_5 та членів його сім'ї у спірній кімнаті гуртожитку лише зі слів відповідача та його представника, не дослідивши надані у справі докази.

Під час судового розгляду справи суд першої інстанції не виконав вимог статей 10, 130 ЦПК України 2004 року (редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції), не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не визначився зі складом осіб, які беруть участь у справі, зокрема не вчинив дії, передбачені частиною третьою статті 36 ЦПК України 2004 року, щодо залучення власника чи балонсоутримувача гуртожитку до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Також суд не з'ясував ті обставини, що підлягають доказуванню у справі, зокрема: коли саме та яким чином (на якій правовій підставі) заселився відповідач до кімнати гуртожитку, чи підтверджується його безперервне проживання у гуртожитку з 1995 року. Крім того, суд не встановив, де саме проживає ОСОБА_5 на момент судового розгляду справи; не з'ясував членів його сім'ї, місце їх проживання та не вирішив питання залучення їх до участі у справі.

Оскільки на стадії касаційного розгляду суд не може встановлювати обставини, збирати і перевіряти докази та надавати їм оцінку, залучати осіб до участі у справі, це перешкоджає суду касаційної інстанції ухвалити нове рішення у справі.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За таких обставин ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 22 травня 2017 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 7 грудня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

І. М. Фаловська

С. П. Штелик