Постанова

Іменем України

16 травня 2018 року

місто Київ

справа № 520/13078/15-ц

провадження № 61-3224св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ПІРЕУС БАНК МКБ»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПІРЕУС БАНК МКБ» на рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Короткова В. Д., Комаровської Н. В., Сватаненко В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ПІРЕУС БАНК МКБ»

(далі - ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 11 385, 82 дол. США.

На обґрунтування своїх вимог позивач стверджував, що 23 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Міжнародний комерційний банк», правонаступником у всіх правах та обов'язках якого є ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ОК/07-26, відповідно до умов якого, банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 12 000, 00 дол. США, з метою їх використання на споживчі цілі, а відповідач зобов'язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 23 серпня 2012 року та сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 12,5 річних, а також сплатити інші платежі у розмірі, строк та в порядку, передбаченому кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_4 17 вересня 2007 року укладено договір застави, відповідно до умов якого, заставодавець передає в заставу заставодержателю автомобіль марки Chery Amulet SQR7162, куз. № НОМЕР_1, що належить заставодавцю на праві приватної власності, заставною вартістю 49 660,00 грн.

Усупереч умовам зазначеного договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_4 не здійснював своєчасних платежів у повному обсязі для погашення суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 13 065, 38 дол. США, що в еквіваленті становить 104 269, 57 грн. На погашення якою заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2010 року звернуто стягнення на предмет застави автомобіль з метою погашення заборгованості за кредитним договором. Під час виконання цього рішення автомобіль був проданий на електронних торгах та позивачу перераховано сума у розмірі 26 452, 26 грн, що на дату надходження коштів на рахунок ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» становить 1 679, 55 дол. США.

Однак, за рахунок заставленого майна борг погашено частково та залишок непогашеного боргу становить 11 385, 82 дол. США.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що коштів, які надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог банку за кредитним договором, ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» посилаючись на викладені обставини, обґрунтовував свої вимоги нормами статей 525, 526, 554, 1054 ЦК України, просив задовольнити позовні вимоги повністю та стягнути залишок заборгованості за кредитним договором із відповідача.

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», у якому просив визнати припиненим його зобов'язання перед банком за кредитним договором від 23 серпня 2007 року, а також стягнути з відповідача витрати зі сплати судового збору у розмірі 487, 20 грн.

Обґрунтовуючи свої вимоги, ОСОБА_4 стверджував, що ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» використало своє право на дострокове повернення кредиту, у зв'язку з чим, строк виконання зобов'язання за кредитним договором було змінено банком, він розпочався із 17 серпня 2009 року, тобто після спливу 10 робочих днів з дня надіслання вимоги, відповідно до пункту 6.3. кредитного договору.

ОСОБА_4 зазначав, що у зв'язку із використанням права на повернення кредиту достроково, строк пред'явлення вимог про повернення отриманих у кредит грошових коштів повинен обчислюватися з 17 серпня 2009 року, а тому строк позовної давності звернення з позовом закінчився 16 серпня 2012 року. Позивач за зустрічним позовом також зазначав, що зі спливом позовної давності припиняє своє існування матеріальне суб'єктивне право.

З урахуванням викладеного, з посиланням на норми Податкового кодексу України, в якому міститься поняття безповоротної фінансової допомоги та безнадійної заборгованості, на Закон України «Про захист прав споживачів», постанову пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а також положення Цивільного кодексу України, позивач ОСОБА_4 вважав, що ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» пропущено строк позовної давності, у зв'язку з чим, його зобов'язання перед ПАТ «ПІРЕУСБАНК МКБ» за кредитним договором припинились з 17 серпня 2012 року, а оскільки банк не визнає його права на припинення зобов'язання, звернувся до суду із зазначеним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2016 року позов ПАТ «ПІРЕУСБАНК МКБ» задоволено; стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПІРЕУСБАНК МКБ» суму заборгованості у розмірі 11 385, 82 дол. США, у задоволенні зустрічного позову відмовлено; вирішено питання про стягнення судових витрат.

У своїх висновках суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» не пропустив строк позовної давності, а позичальником не здійснено в повному обсязі повернення отриманого кредиту і сплату нарахованих процентів та комісій у встановлені договором строки, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього на користь банку.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позову ПАТ «ПІРЕУСБАНК МКБ» про стягнення заборгованості за кредитним договором та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 12 лютого 2016 року залишено без змін; вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовувалося тим, що банк звернувся до суду із позовом за захистом свого порушеного права поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено ОСОБА_4, що є підставою для відмови у задоволенні позову повністю. Крім того, суд вважав недоведеним факт переривання перебігу строку позовної давності, оскільки посилання ПАТ «ПІРЕУСБАНК МКБ» на те, що строк позовної давності починається із дати проведення оцінки заставного майно, є безпідставним та не ґрунтується на вимогах статті 261 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив з того, що сплив позовної давності не припиняє зобов'язання. У частині першій статті 598 ЦК Українипередбачається, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. У Главі 50 ЦК України, в якій визначено підстави припинення зобов'язань, не міститься такої підстави, як сплив позовної давності, тому сплив позовної давності не припиняє зобов'язання, а відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови в позові.

ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» у травні 2016 року подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» обґрунтовується доводами про неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що судом апеляційної інстанції невірно витлумачено та застосовано норми матеріального права та не враховано переривання строку позовної давності в результаті виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет застави. На переконання заявника, також судом апеляційної інстанції надано невірне тлумачення пункту 6.2 кредитного договору, в якому не йдеться мова про застосування ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» права на односторонню зміну умов кредитного договору шляхом зміни строку виконання зобов'язань, а виключно про можливість його застосування у разі неусунення позичальником допущених порушень кредитного договору.

Судом також не надано правової оцінки пункту 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне з'явлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо), належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України 2004 року). Тому у розумінні зазначених положень, банк не мав права одночасно із вимогою про звернення стягнення на предмет застави звернутися із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2016 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 17 жовтня 2016 року справу за позовом ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» про визнання припиненим зобов'язання за кредитним договором призначено до судового розгляду.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 19 січня 2018 року передано до Верховного Суду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 23 серпня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Міжнародний комерційний банк», правонаступником якого у всіх правах та обов'язках якого є ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № ОК/07-26. Відповідно до умов наведеного кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 12 000, 00 дол. США з метою їх використання на споживчі цілі, відповідач зобов'язався повернути кредит у повному обсязі не пізніше 23 серпня 2012 року, сплачувати щомісячно проценти за користування кредитом у розмірі 12, 5 річних, а також сплатити інші платежі у розмірі, строк та в порядку, передбаченому кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зазначеного кредитного зобов'язання між банком і ОСОБА_4 17 вересня 2007 року укладено договір застави, відповідно до умов якого заставодавець передав у заставу заставодержателю автомобіль марки Chery Amulet SQR7162, куз. № НОМЕР_1, що належить заставодавцю на праві приватної власності, із заставною вартістю 49 660, 00 грн.

Усупереч умовам зазначеного договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_4 не здійснював своєчасних платежів у повному обсязі щодо оплати суми заборгованості за кредитом та процентами, у зв'язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 13 065, 38 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ становило 104 269, 57 грн.

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2010 року, постановленим у іншій цивільній справі, звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у сумі 13 065, 38 дол. США, що еквівалентно 104 269, 57 грн. Під час виконання цього судового рішення автомобіль проданий на електронних торгах й позивачу перераховано суму у розмірі 26 452, 26 грн, що на день надходження грошових коштів на рахунок ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» становило 1 679, 55 дол. США.

Таким чином, заборгованість за кредитним договором, визначена згідно із заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2010 року в сумі 13 065, 38 дол. США, в результаті виконання цього рішення сплачена частково в сумі 1 679, 55 дол. США, а залишок непогашеної заборгованості склав 11 385, 82 дол. США.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК Українидоговір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

У статті 266 ЦК України передбачається, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням кредитором права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Підстав відступити від цієї правової позиції під час розгляду справи Верховним Судом не встановлено.

У пункті 6.3. кредитного договору, укладеного сторонами цієї справи, передбачено, що у разі порушення позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором, вказаних у 5.1., банк має право надіслати позичальнику письмове повідомлення з вимогою виправити порушення протягом 10-ти робочих днів з дати отримання повідомлення. Якщо позичальник не виправить порушення протягом зазначеного строку, банк має право на дострокове стягнення/повернення заборгованості за кредитом у повному обсязі.

ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» 04 серпня 2009 року надіслав ОСОБА_4 вимогу, у якій повідомив про наявність заборгованості та запропонував протягом десяти днів з дня отримання вимоги сплатити прострочені відсотки. Зазначене порушення умов договору відповідач на усунув.

Згідно з пунктом 9.1 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-яких зобов'язань за договором банк має право на дострокове повернення суми кредиту, а також інших платежів за цим договором.

У зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором та невиконання вимоги банку про сплату поточної заборгованості банк використав право на дострокове стягнення з позичальника усієї заборгованості за кредитним договором, звернувшись 25 грудня 2009 року до Київського районного суду міста Одеси із позовом про звернення стягнення на предмет застави з метою погашення усієї заборгованості за кредитним договором, що станом на 15 грудня 2009 року становила 13 065, 38 дол. США.

Отже, пред'явивши позов про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за користування кредитом та пені (а.с. 11-12), кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з моменту подання такого позову до суду. Судом враховано, що згідно з цим судовим рішенням звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення усієї суми заборгованості за кредитним договором від 23 серпня 2007 року, а не лише поточної заборгованості відповідача.

Відповідно до частин другої та третьої статті 264 ЦК Україниз пред'явленням цього позову перебіг позовної давності був перерваний та почався заново.

Підсумовуючи, суд має виходити з того, що в результаті самого факту пред'явлення позову до суду відбулося переривання позовної давності відповідача щодо виплати усієї поточної заборгованості відповідача перед банком згідно зі статтею 264 ЦК України, а також розпочався перебіг строків позовної давності в результаті пред'явлення банком вимоги в зазначеному позові про дострокове повернення позичальником усієї суми кредиту та заборгованості за іншими платежами за правилами статті 1050 цього Кодексу.

Таким чином строк позовної давності щодо вимог про стягнення сум за кредитом, відсотками, пенею та сум заборгованості за кредитним договором від 23 серпня 2007 року, має бути обрахований починаючи з 25 грудня 2009 року. Проте, позов про стягнення іншої частини заборгованості за наведеним кредитним договором ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» пред'явлений лише у вересні 2015 року, тобто поза межами строку позовної давності.

Додатково Верховним Судом враховано, що кінцевим строком повернення кредиту від 23 серпня 2007 року сторонами визначено 23 серпня 2012 року, а тому станом на дату звернення із позовом до суду у вересні 2015 року строк позовної давності за вимогами ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» про повернення кредиту в цілому сплив.

Оцінюючи обставини справи у сукупності Верховний Суд дійшов до переконання, що апеляційний суд належним чином визначив характер спірних правовідносин та обрав норми матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, врахував заяву відповідача про застосування строків позовної давності від 18 листопада 2015 року, зробив обґрунтований висновок, що позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності. Судом апеляційної інстанції правильно встановлено, що строк виконання основного зобов'язання було змінено, у позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав шляхом стягнення сум заборгованості за кредитом з 25 грудня 2009 року, втім банк звернувся до суду із зазначеним позовом лише у вересні 2015 року, тобто зі спливом позовної давності.

Доводи заявника про переривання позовної давності вчиненням платежу, який надійшов на погашення кредитної заборгованості 12 листопада 2014 року на виконання рішення суду, зокрема від реалізації заставного майна, суперечать положенням частини першої статті 264 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання свого боргу або обов'язку, а платіж здійснено не у зв'язку з відповідним волевиявленням боржника, а на виконання рішення суду після примусової реалізації переданого в заставу рухомого майна.

Верховний Суд, встановивши, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду ухвалене з додержанням норм матеріального права, а доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають. Інші доводи скаржника спрямовані на зміну оцінки доказів, що здійснено судом апеляційної інстанції та перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції й не може бути здійснене цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ПІРЕУС БАНК МКБ» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді А. C Олійник

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик