Провадження № 2/522/8234/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАІНИ

13 листопада 2018 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси, у складі :

головуючого - судді Науменко А.В.

за участю секретаря Полегенького В.С.,

розглянувши у спрощеному порядку з викликом сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконуючого обовязки Державного секретаря керівника секретаріату Державного секретаря Міністерства юстиції ОСОБА_2, Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_3, за участі третьої особи на стороні відповідача: виконуючого обовязки директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№74)» ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу № 3306к від 30.08.2018 року про звільнення та визнання контракту продовженим до 31.08.2019 року, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду за захистом порушених трудових прав про визнання незаконним та скасування наказу № 3306к від 30.08.2018 року про звільнення та визнання контракту продовженим до 31.08.2019 року, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. В позові послався, що 30.08.2018 року на підставі наказу N2 3306/к, підписаного виконуючим обов'язки Державного секретаря керівником секретаріату Державного Секретаря Міністерства Косолаповою Оленою Анатоліївною, він був звільнений з посади директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 74)» - заступника начальника державної установи «Чорноморська виправна колонія (№ 74)» з виробництва з 31.08.2018 року у зв'язку із закінченням терміну дії контракту на підставі пункту 2 частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Замість позивача наказом № 3307/к від 30.08.2018 року на дану посаду виконуючим обов'язки був призначений ОСОБА_4, який в даному позові зазначений у якості третьої особи.

В основу наказу про звільнення покладено повідомлення про звільнення позивача від 30.07.2018 року за підписом виконуючої обов'язки Державного секретаря керівника секретаріату Державного Секретаря Міністерства Косолапової О.А.. Посилаючись на положення ст. 21 КЗпП України, позивач незгодний та вважає наказ незаконним. В позові зазначив, що мета укладання контракту - максимальне використання індивідуальних здібностей працівника, надання додаткових стимулів для максимальної віддачі. Відповідно до статті 24 Кодексу законів про працю України, контракт укладається у письмовій формі його підписують роботодавець та працівник, якого наймають на роботу за контрактом. Аналізуючи контракт, позивач вказує, що він був укладений 01.09.2015 року між Державною пенітенціарною службою України в особі Голови Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку. Строк дії контракту був до 31.08.2016 року. Ані у 2016 році, ані у 2017 році жодна із сторін договору не повідомляли один одного про розірвання контракту за 1 місяць до закінчення строку його дії, та він автоматично продовжувався на кожний рік. Відповідно до п. 7.3. даного контракту, усі додатки, зміни та доповнення до цього контракту мають бути вчинені у письмовій формі та підписані Сторонами, з обов'язковим посиланням на цей контракт. На виконання даної обов'язкової умови 29.04.2016 року між Державною пенітенціарною службою України, в особі Голови Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_5 з одного боку та ОСОБА_1 з іншого боку, була укладена додаткова угода, за якою були змінені умови матеріального забезпечення позивача. Додаткова угода укладена у письмовій формі у двох екземплярах. В подальшому до цього контракту будь-яких змін не вносилось. 30.07.2018року виконуючим, обов'язки Державного секретаря керівником секретаріату Державного Секретаря Міністерства Косолаповою О.А. було підписано повідомлення про звільнення, згідно якого позивач попереджався про звільнення із займаної посади з 31.08.2018 року, на підставі пунктів 7.1, 7.2 Контракту. В той же час, Косалапова О А. як виконуюча обов'язки Державного секретаря керівник секретаріату Державного Секретаря Міністерства не є стороною даного контракту, оскільки як роботодавець в контракту вказана інша особа та навіть інший орган. Будь-яких змін до цього контракту не вносилось, а тому якщо особа не є стороною контракту, вона не може приймати рішення про звільнення позивача та припинення дії контракту. Зазначив, що згідно п. 2 постанови Кабінету міністрів України від 18.05.2016 року № 343 «Про деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції», Міністерство юстиції України є правонаступником Державної пенітенціарної служби України, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації. Тому, позивач в позові наполягає, що питання які стосуються трудових відносин на даний момент відносяться до повноважень Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України, який будь яких повідомлень про припинення строку дії контракту не надсилав.

Представник позивача та позивач у судовому засіданні наполягали на позові з підстав зазначених вище. Заперечували, позиції відповідача та третьої особи тому, що згідно контракту № 49-15 від 01.09.2015 року сторонами є «орган управління» та «керівник», та у звязку зі зміною за рішенням держаного органу «органу управління» контракт не підлягає зміні.

Представником відповідача поданий до матеріалів справи Відзив на позов, у якому викладені доводи його неправомірності. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі з підстав зазначених у відзиві. Наполягав на тому, що контракт розірваний повноваженим представником «органу управління» відповідно до вимог трудового законодавства.

Представник третьої особи подала до справи Письмові пояснення. Підтримали позицію відповідача просили у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріли справи, дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення сторін суд дійшов до наступних висновків.

01 вересня 2015 року між Державною пенітенціарною службою України в особі голови Державної пенітенціарної служби України та позивачем було укладено контракт № 49-15 за умовами якого ОСОБА_1 було прийнято (призначено) на посаду директора (№ 74)". Державного підприємства "Підприємство Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області

В преамбулі контракту зазначені сторони, а саме «орган управління» від імені якого Державна пенітенціарна служба України в особі голови служби, діючого на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 255 від 02.07.2014 року та «керівник» в особі позивача, про призначення позивача на посаду Директора Державного підприємства "Підприємство Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області» ( № 74).

Далі за текстом контракту сторони, та їх права та обовязки визначені тільки як «орган управління» та «керівник».

Відповідно до п. 1.2, п. 2,7 контракту № 49-15 від 01.09.2015 року на підставі контракту виникають трудові відносини між керівником підприємства та Органом управління цього підприємства. Орган управління звільняє керівника у разі закінчення контракту, достроково за вимогою керівника, а також у випадку порушень законодавства та умов контракту.

Відповідно до пункту 7.1 Контракту, його дія триває протягом одного року, а саме з 01.09.2015 до 31.08.2016.

Пункт 7.2 Контракту викладено у наступній редакції: «Якщо одна Сторін виявить бажання припинити дію цього Контракту, вона зобовязана письмово повідомити про це іншу Сторону не пізніше, ніж за один місяць д дати припинення дії цього Контракту. В протилежному випадку дія цього Контракту продовжується на аналогічний строк». Відтак, оскільки жодна зі сторін не повідомляла про припинення Контракту, його дія продовжувалася протягом 2016-2017 років. Зазначені обставини не спростовані сторонами.

Суд звертає увагу, що згідно умов контракту при закінченні строку контракту, якісні показники чи інші умови не підлягають встановленню роботодавцем.

Відповідно до п. 5 постанови Кабінету Міністрів України № 343 від 18 травня 2016 року «Деякі питання оптимізацїї діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» цілісні майнові комплекси державних підприємств, установ та організацій, у тому числі державного підприємства "Підприємство Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Одеській області (№ 74)" віднесено до сфери управління Міністерства юстиції.

Пунктами 1-3 даної Постанови, встановлене ліквідувати Державну пенітенціарну службу України, поклавши на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної пенітенціарної служби України, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації; утворена ліквідаційна коміссія з ліквідації Державної пенітенціарної служби України, та затверджений її голова.

Пунктом 4 Постанови визначене, що голові ліквідаційної комісії: - затвердити персональний склад ліквідаційної комісії, забезпечити здійснення заходів, повязаних з ліквідацією, а також передачою майна, що належить до сфери її управління, щомісячно інформувати Мінистерство юстиції про результати проведеної роботи.

Таким чином, суд встановлює, що голові ліквідаційної комісії передбачені повноваження тільки щодо передачі майна, та відсутні повноваження у трудових відносинах.

Відповідно до Статуту державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 74)» засноване на державній власності та належить до сфери управління Міністерства юстиції. Підприємство безпосередньо підпорядковане Міністерству юстиції України, яке здійснює управління ним безпосередньо або через територіальні органи Міністерства юстиції України - міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 06 грудня 2016 року Державне підприємство "Підприємство Чорноморської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Кіровоградській області (№ 74)" перейменовано в Державне підприємство «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 74)».

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 31 травня 2017 року № 2053/к ОСОБА_1 вважається таким, що з 01 червня 2017 року обіймає посаду директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби України (№ 74)» - заступника начальника державної установи «Чорноморська виправна колонія (№ 74)» з виробництва.

Таким чином, згідно Статуту та зазначеного наказу від 31 травня 2017 року № 2053/к, позивач продовжував працювати за контрактом та отримував заробітну плату, але за наявністю зміненого «органу управління», у звязку з ліквідуванням первинного та визначення правонаступника. Слід зазначити, що сам факт правомірної зміни «органу управління» на правонаступника був визнаний позивачем з прийняттям ним, як керівником зміни до Статуту та зміни у назві його посади. Тому, суд погоджується з позицією відповідача та третьої особи, що при ліквідуванні первинного «органу управління» та з введенням Постановою Кабінету міністрів правонаступника, відсутні підстави для внесення змін у спірний контракт позивача, який сторонами виконувався до закінчення строку його дії.

Відповідно ч. 4 ст. 10 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» державний секретар міністерства відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління міністерства; притягує до дисциплінарної відповідальності керівників державних підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління відповідного міністерства; з питань, що належать до його повноважень, видає накази організаційно-розпорядчого характеру та контролює їх виконання.

Згідно п.п. 12, 13 пункту 12-2 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 228 від 02 липня 2014 року (далі Положення № 228), державний секретар Мінюсту відповідно до покладених на нього завдань: призначає на посаду та звільняє з посади керівників підприємств, установ, організацій, що належать до сфери управління Мінюсту, укладає з ними контракти; в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади керівників уповноважених органів з питань пробації, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів.

Відповідно до пункту 12-3 Положення № 228 на час відсутності державного секретаря Мінюсту чи неможливості здійснення ним своїх повноважень з інших причин його обовязки виконує один із керівників самостійних структурних підрозділів апарату Мінюсту відповідно до наказу державного секретаря Мінюсту.

Станом на дату прийняття наказу Мінюсту № 3306/к від 30 серпня 2018 року керівник Секретаріату Державного секретаря Міністерства Косолапова Олена Андріївна виконувала обов'язки секретаря Міністерства юстиції.

За вказаних обставин посилання сторони Позивача на той факт, що в.о. Державного секретаря, керівник секретаріату Державного секретаря Міністерства юстиції України ОСОБА_6 не мала повноважень на винесення наказу про звільнення позивача є безпідставним та спростовуються вказаними вище доводами.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 13 постанови Пленуму № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» вирішуючи позови про поновлення на роботі, осіб, звільнених за п. 2 ст. 36 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов, визначених сторонами в контракті для його розірвання.

Відповідно до п. 7.1, п. 7.2, п. 7.4 контракту цей контракт діє один рік з 01.09.2015 року до 31.08.2016 року. Якщо одна із Сторін виявить бажання припинити дію цього Контракту, вона зобовязана письмово повідомити про це іншу Сторону не пізніше, ніж за один місяць до дати припинення дії цього Контракту. В протилежному випадку дія цього Контракту продовжується на аналогічний строк. Усі повідомлення за цим Контрактом будуть вважатися зробленими належним чином, у разі якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, курєром, телеграфом, або за допомогою вручення особисто за зазначеними адресами Сторін.

Відповідно до наявного в матеріалах справи повідомлення, ОСОБА_1 було за 1 місяць до звільнення повідомлено про припинення дії контракту № 49-15 від 01 вересня 2015 року, з яким ОСОБА_1 ознайомився 01.08.2018, про що свідчить його особистий підпис.

Відповідно до наказу Міністерства юстиції України від 30 серпня 2018 року № 3306/к ОСОБА_1 звільнено з посади директора з 31.08.2018 року у звязку із закінченням терміну дії контракту, на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобовязується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобовязуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обовязки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Статтею 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України, контракт укладається у письмовій формі і підписується роботодавцем та працівником, якого приймають (наймають) на роботу за контрактом. Контракт є підставою для видання наказу (розпорядження) про прийняття (найм) працівника на роботу з дня, встановленого у контракті за угодою сторін.

Відповідно до ст. 39-1 КЗпП України якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк.

З огляду на вказані норми законодавства при укладенні контракту саме сторони наділені правом визначати чи не визначати в ньому конкретний строк трудового контракту.

Порядок призначення керівників державних підприємств та процедура укладення контракту з ними чітко прописані трудовим законодавством, які повинні бути дотримані роботодавцем та уповноваженим органом управління, а саме: Законом України «Про управління обєктами державної власності», постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності», постановою Кабінету Міністрів України від 02 серпня 1995 року № 597 «Про типову форму контракту з керівником підприємства, що є у державній власності».

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» уповноважені органи управління призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Згідно з підпунктом 2.3 постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 року «Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності» контракти з керівниками підприємств, що є у державній власності, укладаються міністерствами, іншими підвідомчими Кабінету Міністрів України органами виконавчої влади, у віданні яких перебувають ці підприємства.

Відповідно до п. 18 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є у державній власності, при найманні на роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203 "Про застосування контрактної форми трудового договору з керівником підприємства, що є у державній власності" за 2 місяці до закінчення строку дії контракту він може бути за угодою сторін продовжений або укладений на новий чи інший строк.

Підставою припинення трудового договору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Таким чином, нормами законодавства не передбачене врахування якості виконання робіт працівником за строковим контрактом, а відмова у продовженні строкового трудового контракту є правом роботодавця. На підставі викладеного суд визнає, що відповідачем було дотримано всіх умов контракту в частині звільнення ОСОБА_1 з займаної посади.

Вимоги позивача про визнання продовженим на рік строку контракту та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимоги про, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, а тому також не підлягає задоволенню.

Крім того, суд вказує, що стороною контракту є «орган управління» від імені якого підписався відповідний керівник цього органу, що відповідає положенням ст. 21 КЗпП. Тому, спірний наказ про звільнення на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України був прийнятий від імені «органу управління» та підписаний уповноваженою на це особою. На підставі викладеного суд встановлює, що позов поданий до неналежних відповідачів. На зазначену обставину послалися відповідач у Відзиві та у Поясненні третя особа, але позивач не скористався своїм правом на залучення до справі належного співвідповідача Міністерства юстиції України. Виходячи з наведеного по справі відсутні підставі для задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 76,77, 141, 259, 263, 264, 265, 268,272,273 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконуючого обовязки Державного секретаря керівника секретаріату Державного секретаря Міністерства юстиції ОСОБА_2, Голови ліквідаційної комісії Державної пенітенціарної служби України ОСОБА_3, за участі третьої особи на стороні відповідача: виконуючого обовязки директора державного підприємства «Підприємство Державної кримінально-виконавчої служби (№74)» ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування наказу № 3306к від 30.08.2018 року про звільнення та визнання контракту продовженим до 31.08.2019 року, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Повний текст рішення виготовлений 23.11.2018 року.

Суддя А.В. Науменко

13.11.18