Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 133/1458/17

провадження № 61-14238св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Головне управління Національної поліції у Вінницькій області, ліквідаційна комісія Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України до якої приєдналася ліквідаційна комісія Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області на рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року у складі судді Проця В. А. та постанову апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Медвецького С. К., Копаничук С. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Державної казначейської служби України, Головного управління Національної поліції у Вінницькій області, ліквідаційної комісії Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Позовна заява мотивована тим, що 03 жовтня 2013 року слідчим СВ Козятинського РВ УМВС України у Вінницькій області Романюком Ю.М. до ЄРДР за № 0000775 було внесено відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті125 КК України та 15 квітня 2014 року ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні вказаного кримінального правопорушення.

13 червня 2014 року прокурором Козятинської міжрайонної прокуратури Щаблевською О. А. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000775, про вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України, який в подальшому було направлено на розгляд до Козятинського міськрайонного суду Вінницької області.

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 грудня 2014 року ОСОБА_4 було виправдано, однак ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 11 лютого 2015 року вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 25 грудня 2014 року скасовано та призначено новий судовий розгляд кримінального провадження в Козятинському міськрайонному суді іншим складом суду.

Вироком Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2015 року ОСОБА_4 знову було виправдано, однак вироком апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2015 року скасовано і його визнано винним за частиною першою статті 125 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 850,00 грн та звільнено від покарання у зв'язку із закінченням строків давності, а також, з нього було стягнуто на користь потерпілої 3 000,00 грн у відшкодування шкоди.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2016 року вирок апеляційного суду Вінницької області від 07 грудня 2015 року щодо нього було скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22 червня 2017 року вирок Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 21 серпня 2015 року, яким його було повторно виправдано у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України у зв'язку з недоведеністю його вини, було залишено без змін.

У зв'язку із незаконним притягненням ОСОБА_4 до кримінальної відповідальності, йому була заподіяна моральна шкода, оскільки розслідування та розгляд кримінального провадження тривали 44 місяці і 19 днів і протягом усього цього часу, він змушений був переживати за свою долю та для доведення своєї правоти і не винуватості звертатися з різноманітними скаргами та клопотаннями до суду, поліції та прокуратури, що в свою чергу вимагало від нього додаткових зусиль та часу. Крім цього, погіршились його відносини з оточуючими, адже в місті Козятині його знає багато людей і кримінальне провадження відносно нього набрало розголосу, в очах знайомих він став «злочинцем», який побив жінку похилого віку, цим самим були порушені його нормальні життєві зв'язки, принижено його честь і гідність.

Оскільки ОСОБА_4 перебував під досудовим слідством та судом з 03 жовтня 2013 року по 22 червня 2017 року, що становить 44 місяці і 19 днів, позивач просив стягнути з Державного бюджету України на його користь 142 826,66 грн у відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України, шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, заподіяну органами досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 140 800,00 грн.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач під слідством та судом перебував з 03 жовтня 2013 року, тобто з дати внесення повідомлення в ЄРДР про вчинення останнім злочину по 22 червня 2017 року, тобто до дати набрання виправдувальним вироком законної сили, що складає повних 44 місяці, при цьому застосував мінімальну заробітну плату в розмірі 3 200,00 грн, встановлену Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік».

Постановою апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року апеляційні скарги прокуратури Вінницької області та Державної казначейської служби України задоволено частково.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року змінено.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, заподіяну органами досудового розслідування, прокуратури та суду, в розмірі 121 600,00 грн.

Судові витрати компенсовано за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивач під слідством та судом перебував з 15 квітня 2014 року, дата повідомлення ОСОБА_4 про підозру, і до 22 червня 2017 року, дата набрання виправдувальним вироком законної сили, що складає повних 38 місяців, при цьому застосував мінімальну заробітну плату в розмірі 3 200,00 грн, встановлену Законом України «Про Державний бюджет на 2017 рік».

19 лютого 2018 року Державна казначейська служба України подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги є аналогічними аргументам, наведеним в апеляційній скарзі.

27 квітня 2018 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв'язку подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року залишити без змін.

11 травня 2018 року ліквідаційна комісія Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області через засоби поштового зв'язку подала до Верховного Суду заяву про приєднання до касаційної скарги.

Заява мотивована тим, що ліквідаційна комісія Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області в повному обсязі підтримує касаційну скаргу Державної казначейської служби України та просить її задовольнити.

Згідно приписів частини першої та другої статті 397 ЦПК України учасники справи мають право приєднатися до касаційної скарги, поданої особою, на стороні якої вони виступали. До касаційної скарги мають право приєднатися особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки. Заяву про приєднання до касаційної скарги може бути подано до початку розгляду справи в суді касаційної інстанції.

Ураховуючи те, що заяву про приєднання до касаційної скарги подано до початку розгляду справи в суді касаційної інстанції, колегія суддів Верховного Суду вважає за можливе прийняти до розгляду вказану заяву.

У травні 2018 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи викладені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає. Фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з'ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди (частини перша - четверта статті 1176 ЦК України).

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду.

Відповідно до частини третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від

02 грудня 2015 року справа № 6-2203цс15.

Встановивши обставини справи, здійснивши системний аналіз правових норм, що регулюють дані правовідносини, здійснивши підрахунок розміру відшкодування завданої моральної шкоди за час перебування позивача під слідством та судом, який проведено у відповідності до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» з урахуванням роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Судом було враховано тривалість періоду перебування під слідством та судом, знаходження під вартою, проведення певних слідчих та процесуальних дій.

Викладені в касаційній скарзі доводи з посиланням на Закон України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким установлено, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат і що вона застосовується в розмірі 1 600,00 грн, на увагу не заслуговують, оскільки зазначений Закон не містить посилань на те, що його положення поширюються на виплати, що здійснюються відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яким передбачено, що розрахунковою величиною є саме мінімальна заробітна плата, розмір якої згідно Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» становить 3 200,00 грн.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року, в незміненій його частині, та постанову апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Верховного Суду від 12 квітня 2018 року зупинено виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 рокудо закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга Державної казначейської служби України до якої приєдналася ліквідаційна комісія Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України до якої приєдналася ліквідаційна комісія Управління міністерства внутрішніх справ у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 15 листопада 2017 року, в частині, що не змінена апеляційним судом, та постанову апеляційного суду Вінницької області від 26 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська