Ухвала

17 травня 2018року

м. Київ

справа № 401/3856/16-ц

провадження № 61-20480св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за позовом ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року в складі судді Баранець А. М. та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року в складі колегії суддів: Гайсюка О. В., Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» (далі - ТДВ «ОДЕБП») про зобов'язання вчинити певні дії.

На обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_4 посилався на те, що 09 червня 2015 року між ним та ТДВ «ОДЕБП» було укладено попередній договір купівлі-продажу будівлі-складу. За умовами цього договору (п. 1.1) продавець - ТДВ «ОДЕБП» зобов'язався передати йому (покупцю) у власність будівлю складу площею 657,6 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, а він зобов'язався прийняти об'єкт і оплатити його. Згідно з пунктом 2.1 договору покупець зобов'язаний сплатити повну вартість об'єкта у сумі 75 тис. грн протягом 10 днів з моменту підписання договору. Ця сума була ним сплачена 09 червня 2015 року. На порушення пункту 3.1 попереднього договору відповідач у триденний строк після повної оплати не передав йому об'єкт за актом прийому-передачі. Від імені товариства попередній договір підписав директор головного заводу Залізобетонних виробів ТДВ «ОДЕБП», який 31 липня 2015 року повідомив йому, що він у товаристві вже не працює, а новий генеральний директор товариства вимагає додатково перерахувати 125 тис. грн. На його претензію від 05 серпня 2015 року генеральний директор не відповів, у зв'язку з чим він 15 вересня 2015 року направив відповідачу письмову пропозицію укласти основний договір та проект договору купівлі-продажу будівлі складу, який нотаріально посвідчити 28 вересня 2015 року в приміщенні приватного нотаріуса, однак 28 вересня 2015 року представник відповідача для підписання та посвідчення договору не з'явився. Посилаючись на вказане, ОСОБА_4 просив зобов'язати відповідача укласти з ним договір купівлі-продажу спірної будівлі складу.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не надають можливості суду зобов'язати відповідача укласти договір купівлі-продажу.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року скасовано. Ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено з інших підстав.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив з того, що укладений між сторонами попередній договір є нікчемним.

У серпні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року, і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що предметом укладеного між сторонами попереднього договору є будівля складу, яка знаходиться на території Головного заводу залізобетонних виробів ТДВ «ОДЕБП». Придбання будівлі складу, що розташована у промисловій частині міста, має на меті здійснення господарської операції і використання даного нерухомого майна саме у господарській діяльності. Відповідно до статті 182 Господарського кодексу України (далі - ГК України) у разі якщо сторона, яка уклала попередній договір, одержавши проект договору від іншої сторони, ухиляється від укладання основного договору, друга сторона має право вимагати укладення такого договору в судовому порядку. Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд першої інстанції мав перевірити належність справи до юрисдикції та підсудності суду. При ухваленні рішення судом не надано оцінки тому факту, що у тексті попереднього договору вказано про те, що договір укладено в порядку статті 182 ГК України та статті 635 Цивільного кодексу України. Однак ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд на вказане уваги не звернули. Статтею 12 Господарського процесуального Кодексу України передбачено, що господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. Тому судами неправильно застосовано положення статтей 115, 116 Цивільного процесуального Кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2017 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року, відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу № 401/3856/16-ц передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини шостої статті 403 ЦПК України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду у всіх випадках, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної чи суб'єктної юрисдикції.

Європейський суд з прав людини вказав, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Суд повторює, що у деяких випадках він визнавав, що найвищий судовий орган, уповноважений тлумачити закон, міг ухвалювати рішення, яке не було чітко визначено законом. Таке застосування закону, однак, мало винятковий характер, і зазначений суд надав чіткі й вірогідні підстави для такого виняткового відступу від застосування своїх визначених повноважень (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24, 27, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

З урахуванням того, що ОСОБА_4 оскаржує рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року з підстав порушення правил предметної юрисдикції, то справу слід передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись частиною шостої статті 403, частиною четвертою статті 404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Справу № 401/3856/16-ц за позовом ОСОБА_4 до Товариства з додатковою відповідальністю «Об'єднання Дніпроенергобудпром» про зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 19 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 20 червня 2017 року, передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов