Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 562/2026/15-ц

провадження № 61-35595св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про поділ спільного майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області у складі судді Мички І. М. від 31 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С., Шеремет А. М., від 17 квітня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулась з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що з 23 вересня 2005 року вона перебувала з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2012 року розірвано.

За час шлюбу ними на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, що діяли як законні представники в інтересах своєї малолітньої дочки - ОСОБА_8, з однієї сторони та ОСОБА_5, що діяв у інтересах сім'ї, - з другої сторони.набуто майно, що є їх спільною сумісною власністю, а саме: квартиру АДРЕСА_1, майно домашнього вжитку (перелік якого наведено у позовній заяві).

Ухвалою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 15 лютого 2016 року до участі в справі в якості третьої особи залучено публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»).

З урахуванням уточнених у травні 2016 року позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, виділити їй у власність фотоапарат, диван, пральну машину, соковитискач, блендер, кавомолку та килим, а відповідачу - холодильник, кухонний стіл зі стільцями, ноутбук, килим, чотири люстри та диван.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1. Виділено їй зі спільного майна подружжя: фотоапарат вартістю 1 500 грн, диван вартістю 4 800 грн, пральну машину вартістю 4 000 грн, соковитискач вартістю 700 грн, блендер вартістю 300 грн, кавомолку вартістю 300 грн, килим вартістю 200 грн, а всього на суму 11 800 грн.

ОСОБА_5 зі спільного майна виділено: холодильник вартістю 4 000 грн, кухонний стіл зі стільцями вартістю 1 000 грн, ноутбук вартістю 3 000 грн, килим вартістю 200 грн, чотири люстри вартістю 1 000 грн та диван вартістю 2 500 грн, а всього на суму 11 700 грн.

Судові витрати покладені на сторони у фактично понесених розмірах.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. З урахуванням положень статей 60, 69, 70 СК України суд виходив з принципу рівності часток кожного з подружжя у такому майні, здійснив поділ майна подружжя і визнав за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку спірної квартири та розподілив майно домашнього вжитку.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року скасовано, визнано мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 26 жовтня 2016 року, згідно якої сторони дійшли згоди щодо поділу спільного майна.

За умовами мирової угоди визнано об'єктом спільної сумісної власності подружжя таке майно: квартиру АДРЕСА_1, фотоапарат, пральну машину, соковитискач, блендер, кавомолку, два килими, холодильник, кухонний стіл зі стільцями, ноутбук, чотири люстри та диван.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 60/100 частки квартири АДРЕСА_1, за ОСОБА_4 - на 40/100 частки цієї ж квартири.

Виділено ОСОБА_5 у власність холодильник вартістю 4 000 грн, кухонний стіл зі стільцями вартістю 1 000 грн, ноутбук вартістю 3 000 грн, килим вартістю 200 грн та чотири люстри вартістю 1 000 грн, а всього на суму 9 200 грн.

ОСОБА_4 виділено у власність фотоапарат вартістю 1 500 грн, пральну машину вартістю 4 000 грн, соковитискач вартістю 700 грн, блендер вартістю 300 грн, кавомолку вартістю 300 грн і килим вартістю 200 грн, а всього на суму 7 000 грн.

Також сторони домовилися про розподіл зобов'язань за кредитним договором від 11 жовтня 2005 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ«УкрСиббанк», та ОСОБА_5

ОСОБА_5 відповідає за зобов'язаннями, які виникли до укладення мирової угоди і виникнуть у майбутньому, перед ПАТ «УкрСиббанк» за кредитним договором від 11 жовтня 2005 року, укладеним між ним і ПАТ «УкрСиббанк».

ОСОБА_4 звільняється від будь-яких зобов'язань за кредитним договором від 11 жовтня 2005 року.

Судові витрати покладені на сторони у розмірах, фактично понесених кожною стороною.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя закрито.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 січня 2018 року касаційну скаргу ПАТ «УкрСиббанк», подану його представником Кондратюк Світланою Костянтинівною, задоволено.

Ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 30 листопада 2016 року скасовано, справу передано на розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Апеляційного суду Рівненської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишено без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що у результаті укладення кредитного договору зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не лише той із подружжя, хто уклав кредитний договір. Таким чином, у разі сплати на користь банку кредитної заборгованості після розірвання шлюбу ОСОБА_5 матиме право звернутися до ОСОБА_4 з вимогою про відшкодування на його користь 1/2 частини понесених витрат на погашення кредиту, оскільки на час розгляду справи кредит не погашено.

У червні 2018 року ОСОБА_5 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині поділу квартири та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_4 у цій частині.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди, правильно встановивши фактичні обставини справи, неправильно застосували норми матеріального права, а саме статті 61, 65 СК України. Не звернули уваги на положення частини четвертої статті 65 СК України, згідно з яким борги подружжя мають враховуватися при поділі майна подружжя, а не в майбутньому.

Отже, судові рішення в частині позовних вимог ОСОБА_4 про поділ майна домашнього вжитку не оскаржуються, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядаються.

27 липня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

У серпні 2018 року ОСОБА_4подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, суди правильно застосували норми матеріального та процесуального права.

Також вказала, що кредитні зобов'язання ОСОБА_5 забезпечені договором іпотеки, предметом якого є спірна квартира, тому у зв'язку з визнанням за нею права власності на 1/2 частку квартири, вона набуває статус іпотекодавця і до неї переходять права і обов'язки за іпотечним договором. Вона не відмовляється від виконання своєї частини зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що з 23 вересня 2005 року до 04 жовтня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 04 жовтня 2012 року розірвано.

11 жовтня 2005 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір.

За час шлюбу сторони за кредитні кошти придбали трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом спору. Право власності на квартиру набуто на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 11 жовтня 2005 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, що діяли як законні представники в інтересах своєї малолітньої дочки - ОСОБА_8, з однієї сторони та ОСОБА_5, що діяв у інтересах сім'ї, - з другої сторони. Вартість квартири склала 131 300 грн (а.с. 5).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України).

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214 ЦПК України 2004 року, статей 89, 263-264, 382 ЦПК України повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про поділ квартири.

Висновки судів у цій частині відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги на неврахування судами положень частини четвертої статті 65 СК України про те, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї є безпідставними, оскільки у результаті укладення кредитного договору зобов'язання перед позикодавцем несуть як чоловік, так і дружина, а не лише той із подружжя, хто підписав кредитний договір.

При цьому судами встановлено і не заперечується у касаційній скарзі, що кредит не погашено, грошові кошти банку не внесено, отже, передчасно ділити борг.

Зазначений правовий висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 27 квітня 2016 року № 6-486цс16.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 31 травня 2016 року та постанову Апеляційного суду Рівненської області від 17 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк