АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 серпня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі: головуючого судді: Карпушина Г.Л.; суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С., при секретарі: Діхтяр Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Заступника прокурора Полтавської області на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 4 вересня 2017 року по справі за позовом першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, ОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, ОСОБА_4, треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання вчинити дії з повернення земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2016 року перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури звернувся до Октябрського районного суду м. Полтавиіз вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що прокуратурою на підставі постанови прокурора від 23.04.2013 року проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради. За результатами даної перевірки виявлено порушення вимог Земельного законодавства при розпорядженні землями парку «Перемога». Так, у власність ОСОБА_4 було незаконно передано земельну ділянку по вул.Південній, 1-л у м.Полтава, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, оскільки 23.04.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано винним завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області ОСОБА_5, який не маючи достатніх даних про те, що земельні ділянки невходять до об'єкту природно - заповідного фонду - парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва «Парк Перемоги», погодив висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, загальною площею 1,62 га, загальною вартістю 2541605 грн., що більш ніж у 8402 рази перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, в тому числі і відносно земельної ділянки, виділеної ОСОБА_4

Уточнивши позовні вимоги в заяві від 27.06.2017 року, прокурор остаточно прохав суд: визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.02.2010 року №79, яким ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Південній, 1-л у м.Полтава, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 25.05.2010 року №223, яким затверджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_4 зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Південній, 1-л у м.Полтаві, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м.Полтаві ради від 25.02.2010 про затвердженні рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 24.02.2010 року №79; визнати недійсним та скасувати рішення сесії Октябрської районної у м. Полтаві ради від 29.07.2010 про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради від 25.05.2010 №223 яким затверджено ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки зі складу земель житлової та громадської забудови міста то вул.Південній, 1-л, у м.Полтаві площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №224085 від 30.07.2010; зобовязати ОСОБА_4 повернути до земель запасу Полтавської міської ради земельну ділянку по вул. Південній, 1-л, площею 1000 кв.м. кадастровим номером|:15:014:0107 вартістю 192 104 грн.; стягнути солідарно з відповідачів на користь прокуратури Полтавської області понесені витрати на сплату судового збору.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 4 вересня 2017 року позов першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, ОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, ОСОБА_4, треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання вчинити дії з повернення земельної ділянки - залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження обставин справи, а саме, що спірна земельна ділянка входить у межі земель парку-памятки садово-паркового мистецтва «Парк Перемоги», є землями рекреації та обєктом природно-заповідного фонду, у звязку з чим не могла передаватись для індивідуального житлового будівництва.

З даним рішенням суду не погодився Заступник прокурора Полтавської області Савенко Олександр Анатолійович, та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохав рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 4 вересня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовну заяву керівника Полтавської місцевої прокуратури задовольнити. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також посилається на те, що судом неповно зясовано обставини справи та не надано оцінку доказам у справі.

Представником відповідача у справі Полтавської міської ради та відповідачем ОСОБА_4, подано відзиви на апеляційну скаргу, в яких останніми наведено доводи на підтримку висновків суду першої інстанції та вказано на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, на підставі чого прохали апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Судове засідання проводилося в порядку спрощеного позовного провадження за участі сторін та інших осіб по справі. На моменту розгляду справи були присутні представники апелянт та відповідачаОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, інші особи по справі будучи належним чином та завчасно повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з'явилися.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення за наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 24.02.2010 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради №79 «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок» надано ОСОБА_4 дозвіл на виготовлення проекту відведення зі складу земель житлової та громадської забудови міста земельної ділянки по вул. Південній, 1л у м.Полтава, площею 1000 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с. 18).

Рішенням сесії Октябрської районної у м. Полтава раді від 25.02.2010 року«Про затвердження рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтава раді» затверджено рішення райвиконкому №79 від 24.02.2010 року «Про надання дозволу на виготовлення проектів відведення земельних ділянок» (а.с. 93).

25.05.2010 року рішенням виконавчого комітету Октябрської районної у м. Полтаві ради №223 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва» погоджено проект відведення та передано у власність ОСОБА_4 із земель житлової та громадської забудови міста земельну ділянку по вул. Південній, 1л, площею 1000 кв.м. відповідно до проекту відведення, виготовленого ТОВ НВІ «Земресурс» для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.19).

29.7.2010року рішенням сесії Октябрської районної у м.Полтава раді «Про затвердження рішень виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтава раді» затверджено рішення райвиконкому №223 від 25.05.2010 року «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва» (а.с 92).

30.07.2010 року видано Державний акт на право власності серії ЯЛ № 224085 на земельну ділянку на імя ОСОБА_4 на земельну земельну ділянку площею 1000 кв.м. на підставі рішення виконавчого комітету Октябрської районної у м.Полтаві ради відроку за №223 «Про передачу у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель та споруд та для ведення садівництва» (а.с 20).

23.04.2013 року заступником прокурора м. Полтави винесено постанову №48/13 про проведення перевірки у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавької міської ради в тому числі щодо законості прийняття вказаних вище рішень.

20.06.2013 року прокуратура м. Полтави направила на імя голови Полтавської міської ради подання про усунення порушень земельного законодавства щодо незаконності передачі у приватну власність земель природно-заповідного фонду міста Полтави, а саме Полтавського міського парку культури та відпочинку «Перемога», яке рішенням Полтавської міської ради від 12.07.2013 року відхилено. 27.07.2-13 року першим заступником прокурора м. Полтави пожано адмінсьтративний позов до суду.

20.01.2014року постановою Полтавського окружного адміністративного суду адміністративний позов першого заступника прокурора м.Полтава до Полтавської міської ради, треті особи: Управління культури виконавчого комітету Полтавської міської ради, Полтавський міський парк культури та відпочинку «Перемога» про скасування рішення - задоволено. Визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії Полтавської міської ради 6 скликання від 08.12.2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою проспект Першотравневий, 20 в м.Полтава». (а.с.21- 25).

23.02.2015 року вироком Київського районного суду м.Полтави визнано завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього середовища у Полтавській області ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.367 КК України та призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов'язані з виконанням організаційно - розпорядчих функцій на строк 1 рік та штрафом у розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 4250 грн. Звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного основного та додаткового покарання на підставі п. «в» ст.1, 14 Закону України «Про амністію 2014 року», (а.с.26-27).

Даним вироком встановлено, що ОСОБА_5, працюючи на посаді завідуючого Полтавським сектором охорони навколишнього середовища Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Полтавській області, впродовж 2009 - 2010 років неналежно виконуючи свої службові обов'язки через несумлінне ставлення до них, маючи у своєму безпосередньому володінні та користуванні: картографічні матеріали, виготовлені Лубенським державним топографо - геодезичним підприємством у 2001 році, якими визначено межі та конфігурацію території об'єкту природно - заповідного фонду парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва «Парк «Перемоги» в м. Полтаві; рішення ВК Полтавської обласної ради народних депутатів від 22.11.1984 року №453, яким затверджено мережу територій та об'єктів природно - заповідного фонду Полтавської області, до переліку якого входить парк «Перемоги» площею 30,9 га; рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 20.06.1972 року № 242, яким затверджено список заповідних парків - пам'ятників садово - паркового мистецтва місцевого значення, в який входить парк «Перемоги» та рішення ВК Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 24.12.1970 року № 555 про затвердження памяток природного місцевого значення, в який входить парк «Перемоги», погодив висновки про погодження проектів землеустрою щодо відведення у власність 17 земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зокрема ОСОБА_4 земельної ділянки площею 1000 кв.м. в м.Полтава по вул. Південній, 1-л, не маючи достатніх даних про те, що дана земельна ділянка не входить до об'єкту природно - заповідного фонду - парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва «Парк «Перемоги» в м.Полтава.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.11.2015 року вирок Київського районного суду м Полтави від 23.04.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 02.07.2015 року щодо ОСОБА_5 залишено без змін, а касаційну скаргу захисника засудженого - без задоволення (а.с.28-29).

Згідно висновку комісійної судової земельно - технічної експертизи № 5630/10685 від 29.09.2014 року - земельна ділянка № 1-л по вул. Південній у м.Полтаві, розташована в межах парку - пам'ятки садово - паркового мистецтва "Парк "Перемоги". Основне цільове призначення (категорія) наданої у власність земельної ділянки не змінювалося (а.с. 30-31).

Розроблені проекти землеустрою щодо відведення у власність вказаної земельної ділянки та технічна документація на земельну ділянку не відповідає вимогам Земельного кодексу України, Закону України «Про землеустрій», Інструкції № 43, наказу Держкомстату від 05.11.1998 року №377 «Про затвердження форм державної статистичної звітності земельних ресурсів та Інструкції з заповнення державної статистичної звітності з кількісного обліку земель (форми № № 6-зем, 6а-зем, 6б-зем, 2-зем, ДСТУ 4163-2003 (а.с.34-36).

Відмовляючи прокурору у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що при погодженні проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки було допущено порушення норм Земельного законодавства, однак в подальшому оскаржувані рішення було прийнято в межах компетенції відповідачів виконавчого комітету ОСОБА_3 (Октябрської) районної в м. Полтаві ради та ОСОБА_3 (Октябрської) районної у м. Полтаві ради, й саме в їх діях будь-яких порушень не встановлено, а тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог прокурора слід відмовити за необґрунтованістю.

Проте, повністю з таким висновком суду, колегія суддів погодитись не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи та порушують норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 43 Земельного кодексу України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об'єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Статтею 45 ЗК України (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення) встановлено, що землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Законом України «Про природно-заповідний фонд України» використання даних земель у інших ніж передбачених законом цілях, в тому числі для передачі їх у приватну власність для забудови для обслуговування будівель і споруд не передбачено.

Згідно вимог ч.1 ст.83 ЗК України (в редакції чинній на час прийняття оскаржуваного судового рішення) землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст є комунальною власністю.

Частиною 4 вказаної норми Закону передбачено, що до земель комінальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність належать землі природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, остетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Так, рішенням виконавчого комітету Полтавської міської ради депутатів трудящих №555 від 24.12.1970 року затверджено та взято під охорону, зокрема, пам'ятку природи місцевого значення парк "Перемога" на площі 10 га по просп. Першотравневому, 20 та закріплено її за виконавчим комітетом Полтавської міської ради.

Рішенням Полтавської обласної ради депутатів трудящих від 20.06.1972 року №242 "Про віднесення пам'яток природи місцевого значення за категоріями згідно нової класифікації та затвердження нововиявлених заповідних територій і природних об'єктів" (затверджені рішеннями облвиконкому, зокрема, від 24.12.1970 року №555, пам'ятки природи місцевого значення віднесено до категорії парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, та затверджено додатково виявлені парки - пам'ятки згідно додатку №2, зокрема, парк "Перемога", що розташований в м. Полтава, Першотравневий проспект, та передано під охорону виконкому Полтавської міської ради.

Рішенням виконкому Полтавської обласної ради №453 від 22.11.1984 року затверджено межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду місцевого значення, згідно якого парк "Перемога" віднесено до парку-пам'ятки садового-паркового мистецтва місцевого значення на площі 30,9 га.

27.05.2001 року Дирекцією міського парку культури та відпочинку взято на себе охоронне зобов'язання по забезпеченню режиму охорони та збереження вказаного об'єкту природно-заповідного фонду на площі 30,9 га.

У відповідності з п. 2.8 наказу № 434 від 05.11.2004 року Міністерства охорони навколишнього природного середовища України у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі меж території та об'єктів природно заповідного фонду природоохоронний орган використовує документи щодо їх створення чи резервування для визначення місць розташування згаданих територій та об'єктів їх збереження.

Крім того, підтвердженням того, що спірна земельна ділянка входила до складу земель парку «Перемога» є висновок комісійної судово земельно технічної експертизи проведеної Харківським науково дослідним інститутом судових експертиз ім. засл. Проф. ОСОБА_6 № 5630/10685 від 29.09.2014 року.

Таким чином, колегія суддів вважає доведеним факт, що землі парку «Перемоги» віднесені до земель природно-заповідного фонду, як пам'ятка садово-паркового мистецтва. Оскільки землі природно-заповідного фонду взагалі не можуть передаватися у приватну власність, відтак дії відповідачів суперечать вимогам закону та проведені за відсутності на те повноважень та з порушенням встановленого порядку..

Висновки суду першої інстанції в цій частині є необгрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а тому вони підлягають скасуванню. Відповідно доводи апелянта в цій частині підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 20 ЗК України (у редакції чинній на час винесення оспорюваних рішень Октябрської районної у м. Полтаві ради) зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб, здійснюється за ініціативою власників земельних ділянок у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 21 ЗК України, порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Згідно з ч. 4, ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Оскільки дії органу місцевого самоврядування, щодо зміни цільового призначення земель парку «Перемоги», визнанні судом протиправними та відповідні рішення судом скасовано, зважаючи на недотримання встановленого законом порядку, висновки суду першої інстанції щодо правомірності дій по передачі спірної земельної ділянки у власність позивача, є необгрунтованими та є підставою для визнання їх недійсними.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем у справі беззаперечно доведено факт незаконності передачі спірної земельної ділянки у приватну власність, а отже і обґрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є обгрунтованими та такими, що підлягають врахуванню при прийняті остаточного рішення за наслідками перегляду рішення суду в апеляційній інстанції.

Обгрунтованими є і доводи позивача про витребування спірної земельної ділянки із власності відповідача.

Так,відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно стю 330 ЦК України в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статті 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об'єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Витребування спірних земельних ділянок із володіння відповідача відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми статті 388 ЦК України в зв'язку з порушенням органом державної влади низки вимог ВК України та ЗК України, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності.

Відповідач не мав перешкод у доступі до законодавства й у силу зовнішніх, об'єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що ділянка перебуває у межах природно-заповідного фонду, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону, що ставить його, відповідача, добросовісність під час набуття земельних ділянок у власність під обґрунтований сумнів.

Аналогічні висновки викладені у постанові ОСОБА_7 палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року у справі № 372/2180/15-ц.

З врахуванням викладеного висновки суду першої інстанції та доводи відповідачів щодо невідповідності даної вимоги практиці Європейського суду з прав людини та неможливості її застосування виходячи з положень ст.1 Першого протоколу Конвенції, не відповідають обставинам справи оскільки зроблені на підставі поверхової оцінки обставин справи та наявних у справі доказів. Відповідно доводи апелянта в цій частині є обгрунтованими.

Разом з цим, колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо пропуску Полтавською місцевою прокуратурою строку позовної давності для звернення в суд із даним позовом, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

На позов, з яким звернувся до суду позивач, поширюється положення ст. 257 ЦК України, щодо загальної позовної давності, а на підставі ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення своїх прав і законних інтересів.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України, які діяли на момент подачі позовної заяви, передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абз. 2 ч. 2 ст. 45 ЦПК України). Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК України (в редакції, яка діяла на момент звернення) органи та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду. Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Як вбачається з матеріалів справи, прокурор в даному випадку звертався в інтересах Державної інспекції сільського господарства в Полтавській області, яка на момент передачі у спірної земельної ділянки у приватну власність, здійснювала контроль за додержанням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності , родючості грунтів. Оскільки в 2015 році даний орган був ліквідований, а до новоствореного органу Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру дані функції не перейшли, прокурор звернувся до суду в статусі самостійного позивача.

За час свого існуванняДержавна інспекція сільського господарства в Полтавській області відповідних перевірок законості передачі спірної земельної ділянки в приватну власність не здійснювала, актів перевірок не складала.

На підставі постанови прокурора Полтавської місцевої прокуратури від 23 квітня 2013 року проведено перевірку у порядку нагляду за додержанням і застосуванням законів у діяльності Полтавської міської ради, якою встановлено порушення вимог земельного законодавства з боку Полтавської міської ради при розпорядженні землями парку «Перемоги».

20.06.2013 року прокуратура м. Полтави направила на імя голови Полтавської міської ради подання про усунення порушень земельного законодавства щодо незаконності передачі у приватну власність земель природно-заповідного фонду міста Полтави, а саме Полтавського міського парку культури та відпочинку «Перемога», яке рішенням Полтавської міської ради від 12.07.2013 року відхилено.

У звязку з відхиленням подання прокурора 27.07.2013 року перший заступник прокурора м. Полтави звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавської міської ради про скасування рішення 16 сесії Полтавської міської ради 6 скликання від 18.12.2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою проспект Першотравневий, 20 в м. Полтава».

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.01.2014 року визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії Полтавської міської ради 6 скликання від 18.12.2011 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою та оформлення права постійного користування земельною ділянкою за адресою проспект Першотравневий, 20 в м. Полтава».

З даним позовом, перший заступник прокурора м. Полтави звернувся у грудні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Жодних поважних причин для продовження вказаного терміну судом не встановлено.

Крім того, позивачем не надано доказів та не наведено обґрунтованих та вагомих доводів того, що при здійсненні перевірки в порядку загального нагляду в період з квітня по червень 2013 року вони не мали можливості дізнатися про загальний розмір земель парку "Перемога" які були незаконно передані у приватну власність та конкретних фізичних осіб, які дані земельні ділянки отримали.

Беручи до уваги викладене, положення ч.4 ст. 267 ЦК України та наявність заяви одного з відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, обґрунтованість заявлених позовних вимог, у задоволені позову прокурора слід відмовити у звязку з пропуском строків позовної давності.

Дані висновки колегії суддів відповідають правовим позиціям викладеним у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року (справа №6-2469ці16) та постанові ОСОБА_7 Верховного Суду від 05.06.2018 року (справа №359/2421/15-ц ).

З врахуванням вищевикладеного та тієї обставини, що місцевий суд відмовив в задоволенні позовних вимог прокурора за безпідставністю, колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду підлягає скасуванню з постановленням нового рішення - про відмову в замовленні позовних вимог за пропуском строку позовної давності.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу заступника прокурора Полтавської області - задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 4 вересня 2017 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_2 до виконавчого комітету ОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, ОСОБА_3 районної у місті Полтава ради, ОСОБА_4, треті особи: Полтавська міська рада, Полтавське міське управління земельних ресурсів та земельного кадастру, Управління з питань містобудування та архітектури виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання недійсними та скасування рішень про надання у власність земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, зобовязання вчинити дії з повернення земельної ділянки відмовити за пропуском строку позовної давності.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 02 серпня 2018 року.

Головуючий суддя : /підпис/ ОСОБА_1

Судді: /підпис/ ОСОБА_8 /підпис/ ОСОБА_9

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1

З оригіналом згідно: