Постанова

Іменем України

21 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 334/9517/15-ц

провадження № 6-2634св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О.,

Кузнєцова В. О.,

Олійник А. С. (суддя - доповідач),

Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Сокуренко НаталіяВікторівна,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Лихосенко М. О.від 17 травня 2016 року та на ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі колегії суддів: Подліянової Г.С., Кримської О.М., Савченко О. В. від 4 жовтня 2016 року.

ВСТАНОВИВ:

7 жовтня 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обгрунтовано тим, що 17 січня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_5 укладено кредитний договір №б/н, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 48 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом на заяві. У зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором станом на 5 липня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 43989 грн 48 коп, що складається з: 4995 грн 50 коп - заборгованості за кредитом; 36423 грн 5 коп заборгованості за процентам, 500 грн - штрафу (фіксована частина), 2070 грн 93 коп - штрафу (процентна складова). Позивач просив стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 43989 грн 48 коп, а також судові витрати у розмірі 1218 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року у позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, №6-61цс14 від 18 червня 2014 року, №6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, №6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, №6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року , № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року, згідно укладеного між сторонами договору перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Позивачем пропущено позовну давність, причини пропуску позовної давності позивач не повідомив, не вказав про їх поважність та не просив її поновити, оскільки останній платіж у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було здійснено 28 березня 2007 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції взяв до уваги заяву про застосування позовної давності, надану відповідачем, та відмовив у позові за спливом строку позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 4 жовтня 2016 року відхилено апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк», а рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, що підлягають застосуванню, застосував наслідки спливу позовної давності, відповідач надав суду заяву про застосування позовної давності, а тому у позові необхідно відмовити за спливом строку позовної давності. Апеляційний суд також в ухвалі зазначив, що строк дії договору закінчився у січні 2008 року, а з позовом банк звернувся до суду лише у жовтні 2015 року, тобто за межами строку позовної давності.

У жовтні 2016 представник ПАТ КБ «ПриватБанк» - Сокуренко Н. В. звернулася до суду з касаційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 4 жовтня 2016 року.

28 листопада 2016 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк».

6 червня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором призначено до судового розгляду.

17 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суди незаконно відмовили у стягненні заборгованості за процентами в межах строку позовної давності за період з 5 липня 2012 року по 5 липня 2015 року. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності за кожним платежем. Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в особи права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року у справі № 6-160цс14, від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15. Кошти за договором у належному розмірі повернуто не було, зобов'язання залишилося невиконаним, тому проценти підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності за кожним платежем. Позивач має право на стягнення заборгованості за процентами за період з 5 липня 2012 року по 5 липня 2015 року.

Згідно Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України). Тому при застосуванні строку позовної давності судами не було враховано положення статті 1048 ЦК України щодо порядку нарахування та сплати процентів, а також не враховано, що договором передбачено самостійні щомісячні платежі, від встановлення зазначених обставин справи залежить застосування строку позовної давності.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 17 січня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_5 був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України). Відповідно до умов договору ОСОБА_5 17 січня 2006 року отримав кредит у розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Судом першої інстації встановлено, що після отримання відповідачем кредитних коштів 20 січня 2006 року у сумі 4995 грн 50 коп використання картки не здійснювалося, єдине надходження коштів на картку для поповнення карткового рахунку було проведено 28 березня 2007 року.

ОСОБА_5 не виконав своїх зобов'язань за вказаним договором, унаслідок чого утворилася заборгованість у сумі 43989 грн 48 коп, з яких: 4995 грн. 50 коп. - заборгованість за кредитом, 36423 грн. 05 коп. - заборгованість за процентами, 500 грн. - штрафу (фіксована частина) та 2070 грн 93 коп. - штрафу (процентна складова).

Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4. Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці ( поле MONTH).

Судом вставнолено, що відповідачу видана картка строком на два роки, строк дії платіжної картки закінчився 31 січня 2008 року.

Після закінчення строку дії картки нову картку з новим строком дії позивачу видано не було.

Судом першої інстанції також встановлено, що із позовом про стягнення заборгованості із відповідача банк звертався до суду у лютому 2013 року. Ухвалою суду від 27 травня 2013 року позов було залишено без розгляду.

20 січня 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності ( а.с. 29).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Висновок суду першої та апеляційної інстанцій про те, що позовна давність сплинула, ґрунтується на умовах договору та обставинах справи.

Згідно пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Крім того, відповідно до пункту 6.4 Умов і правил надання банківських послуг у разі незгоди зі змінами правил чи тарифів, обов'язок клієнта пред'явити банку письмову заяву про розірвання цього договору та погасити заборгованість, яка утворилась перед банком, у тому числі й заборгованість, яка утворилась упродовж 30 днів з моменту повернення карт, виданих держателю і його довіреним особам.

Судами встановлено, що останній платіж за договором було здійснено ОСОБА_5 28 березня 2007 року ( а.с. 3-5).

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Як установлено судами, відповідач не виконав взятих на себе зобов'язань щодо погашення боргу до 31 січня 2008 року, проте ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про захист порушеного права лише 30 жовтня 2015 року, тобто з пропуском установленого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності.

Суди встановили фактичні обставини, з якими законодавець пов'язує вирішення спору - строку дії картки, порядку погашення кредиту за договором та строку внесення останнього платежу за ним, оскільки зазначені обставини входять до предмета доказування у справі.

З огляду на зазначене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про сплив позовної давності.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

З огляду на встановлені судами обставини, судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права та відповідають правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, а доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 4 жовтня2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

Г. І. Усик