Справа № 308/3571/17
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.03.2018 місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді - Світлик О.М.,

при секретарі судового засідання - Гайданці Г.В.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в місті Ужгороді цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3, звернувся в суд з позовною заявою до ОСОБА_2 (заступника начальника навчально-методичного відділу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет») про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що в Ужгородському міськрайонному суді Закарпатської області знаходиться на розгляді цивільна справа № 308/13502/16-ц за позовом його довірителя ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» (далі - ДВНЗ «УжНУ») про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною та укладання трудового договору.

Зазначає, що 06.02.2017 року з ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_3 отримав лист із запереченнями по цивільній справі № 308/13502/16-ц (вих. № 357/01-27 від 06.02.2017 року), з якого він дізнався, що існує доповідна записка від 09.03.2016 року, яка особисто підписана заступником начальника навчально-методичного відділу ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_2 на ім'я проректора ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_4, відносно нього. У ній відповідач виклав недостовірну негативну інформацію щодо ОСОБА_3, чим порушив його немайнові права на честь та гідність і ділову репутацію, а саме: «вважаю, що доцент ОСОБА_3 за грубі порушення Правил внутрішнього розпорядку університету повинен бути звільнений з роботи. Цією процедурою доцільно зайнятися юристам університету, щоб зловмисник не затягав університет по судах.».

Представник позивача вказує, що своєю негативною й недостовірною інформацією відповідач назвав ОСОБА_3 «зловмисником» (злочинцем), чим порушив презумпцію невинуватості підсудного, адже згідно із вимогами Кримінального кодексу України та Конституції України тільки суд може визнати особу винною у вчиненні кримінального правопорушенні (злочині) й встановити статус особи «зловмисник» чи «правопорушник», в результаті чого була принижена його честь, гідність та ділова репутація як доцента ДВНЗ «УжНУ». Негативна інформація щодо ОСОБА_3 була поширена шляхом подання письмового документу відповідачем, за особистим його підписом у вигляді «доповідної записки», в розгляді якої колегіально, шляхом заслуховування на засіданні кафедри ДВНЗ «УжНУ», приймали участь щонайменше п'ять чоловік. За наслідками розгляду доповідної записки ОСОБА_2 від 09.03.2016 року навчально-методичною комісією факультету міжнародної політики, менеджменту та бізнесу (ФМПМБ ДВНЗ «УжНУ»), безпосередньо ОСОБА_2 було рекомендовано звільнити доцента ОСОБА_3 з роботи УжНУ, а проректором ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_5 було прийнято рішення й завізовано про неможливість прийняття ОСОБА_3 на посаду доцента, оскільки він не відповідав кваліфікаційним вимогам доцента, внаслідок чого позивач фактично втратив роботу.

За твердженням представника позивача інформація, викладена в доповідній записці ОСОБА_2, в якій йдеться, що ОСОБА_3 є «зловмисником» від 09.03.2016 pоку: по-перше, має негативний характер, оскільки повідомляє третім особам про порушення ним вимог чинного законодавства України та прийнятих у суспільстві принципів моралі, етики тощо, та такою, що, на його переконання, порушує його немайнові права; по-друге, стосується конкретних фактів, обов'язок доказування достовірності яких покладається на відповідача; по-третє, поширення неправдивої інформації відповідачем щодо ОСОБА_3 свідчить про принизливе ставлення відповідача до нього, що в свою чергу впливає на зниження його цінності як особи й приниження гідності. Крім того, вказує, що поширенням вказаної інформації відповідач створив негативну соціальну оцінку особи ОСОБА_3 в очах колективу ДВНЗ «УжНУ», порушивши його честь, до того ж значно знизилася оцінка професійних якостей третіми особами, його професійні здібності були поставлені під сумнів студентами, співробітниками та керівництвом ДВНЗ «УжНУ», був принижений його професійний авторитет. Фактично після вказаної доповідної записки ОСОБА_2 позивачеві фактично було відмовлено у прийнятті на роботу в ДВНЗ «УжНУ», де до того він успішно працював, займався викладацькою та науковою роботою.

Вважає, що внаслідок окреслених порушень прав ОСОБА_3, в порядку ст. 23 ЦК України, він також має право на відшкодування моральної шкоди.

Зокрема, представник позивача зазначає, що неправомірними діями відповідача щодо порушення права на повагу честі та гідності позивача, йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які ОСОБА_3 зазнав після прочитаного та поширеного відносно нього та у приниженні його честі та гідності відповідачем. Вказує, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди становить 20000 грн. Такий розмір компенсації за завдану моральну шкоду позивач визначив залежно від глибини його душевних страждань, ступеня вини відповідача та приниження його честі та гідності серед інших осіб, в середовищі знаного на всю Україну вищого навчального закладу, що в подальшому може вплинути на наукову та викладацьку роботу ОСОБА_3 в інших колективах.

З посиланням на п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України та п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» представник позивача вважає, що сума у розмірі 20000 грн. є мінімальною для відшкодування його душевних страждань, а відтак, є розумною та справедливою.

На підставі вищевикладеного та відповідно до ст. ст. 16, 270, 275, 277 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», представник позивача просить суд:

визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_3 - інформацію, поширену 09.03.2016 року ОСОБА_2 в «доповідній записці» на ім'я проректора ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_4;

зобов'язати ОСОБА_2 спростувати розповсюджену письмово ним 09.03.2016 року необ'єктивну та негативну інформацію, що «ОСОБА_3 є зловмисником»;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 20000 грн. моральної шкоди;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 2240 грн.

Представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав, наведених у позовній заяві, та просив суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні проти позовних вимог позивача заперечив та просив у їх задоволенні відмовити, посилаючись на обставини, викладені у письмових запереченнях на позовну заяву, які долучені до матеріалів справи. Відповідач вважає, що позовні вимоги є незаконними та необґрунтованими, а також такими, що пред'явлені до неналежного відповідача. Зауважує, що як вбачається зі змісту та предмету позову, обставинами, що стали підставою для звернення позивача до суду за захистом гідності, честі і ділової репутації, є складання та подання відповідачем на ім'я проректора з науково-педагогічної роботи проф. ОСОБА_4 доповідної записки від 09.03.2016 року. Також зі змісту та предмету позову вбачається, що позивачем ставиться питання про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію саме інформації, зазначеній в вищезазначеній доповідній записці від 09.03.2016 року. Однак, відповідач вважає, що позивачем при пред'явленні позову не враховано тієї обставини, що інформація, яку позивач намагається спростувати, виникла при виконанні відповідачем своїх службових обов'язків. З посиланням на п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 відповідач зазначає, що та обставина, що оспорювана інформація виникла при виконанні ним - ОСОБА_2 - службових обов'язків підтверджується, зокрема, формою та змістом доповідної записки від 09.03.2016 року, а також тим, що на дату її складання (доповідної записки від 09.03.2016 року) він - ОСОБА_2 - виконував обов'язки заступника начальника навчально-методичного відділу ДВНЗ «Ужгородський національний університет». Також відповідач зазначає, що вказана обставина, а саме, виконання ним - ОСОБА_2 - посадових обов'язків на дату складання доповідної записки від 09.03.2016 року підтверджується довідкою відділу кадрів ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 05.03.2018 року. Таким чином, відповідач вважає, що позов пред'явлено до неналежного відповідача, оскільки з врахуванням норм матеріального права та позиції Пленуму Верховного Суду України, висловленій в п. 11 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1, така позовна заява мала бути пред'явлена до юридичної особи, з якою він - ОСОБА_2 - перебуває в трудових відносинах, а саме, до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет». Враховуючи вищенаведене відповідач просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з незаконністю позовних вимог та пред'явленням позову до неналежного відповідача.

Крім того, під час розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 було подано клопотання про заміну відповідача у даній справі у відповідності до ст. 33 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017 року), відповідно до якого просив постановити ухвалу, згідно з якою змінити первісного відповідача у справі № 308/3571/17 - заступника начальника навчально-методичного відділу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» ОСОБА_2 на належного відповідача - Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет».

Суд зазначає, що у відповідності до приписів ст. 33 ЦПК України (у редакції до 15.12.2017 року) та в силу вимог ст. 51 чинного ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача залучити до участі у ній співвідповідача, а якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем.

З контекстного аналізу наведених норм вбачається, що заміна відповідача можлива виключно за клопотанням позивача, однак такого клопотання останній та його представник не заявляли, а відтак, вказане клопотання відповідача ОСОБА_2 про заміну відповідача у даній справі є безпідставним.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 працює в Державному вищому навчальному закладі «Ужгородський національний університет» з 22.04.1968 року на посаді заступника начальника навчальної частини - з 01.01.2017 року, що підтверджується довідкою, виданою начальником відділу кадрів Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» від 05.03.2018 року за № 112.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно із письмовими запереченнями на позовну заяву у справі № 308/13502/16-ц, що підписані ректором Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» від 06.02.2017 року за № 357/01-27 та адресовані Ужгородському міськрайонному суду Закарпатської області від відповідача у вказаній справі - Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет», 27.12.2016 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області (суддя Дергачова Н.В.) постановлено ухвалу про відкриття провадження та призначення до розгляду у судовому засіданні справи № 308/13502/16-ц за позовом ОСОБА_3 до Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет», в особі проректора ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_5, про визнання відмови у прийнятті на роботу неправомірною та укладання трудового договору. Як зазначено у цих письмових запереченнях, в якості додатку до них додано, серед іншого, копію доповідної записки від 09.03.2016 року.

За твердженням представника позивача вказані заперечення разом із листом були отримані з ДВНЗ «УжНУ» позивачем ОСОБА_3 06.02.2017 року, з яких останній дізнався про наявність доповідної записки від 09.03.2016 року, що особисто підписана заступником начальника навчально-методичного відділу ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_2 на ім'я проректора ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_4

З доповідної записки від 09.03.2016 року, що підписана заступником начальника навчально-методичного відділу ОСОБА_2 та адресована останнім проректору з науково-педагогічної роботи проф. ОСОБА_4, вбачається, що (далі за текстом дослівно):

«За Вашим дорученням та дорученням проректора ОСОБА_6 я намагався розібратись у суті конфлікту, що має місце на факультеті МПМБ (див. доповідну записку на ім'я ректора від доцента ОСОБА_3 від 19.02.2016, рапорти на ім'я ректора від комісій під головуванням декана ф-ту проф. ОСОБА_7 та під головуванням проф. ОСОБА_8, доповідну записку у навчально-методичний відділ від в.о. зав. кафедри міжнародних студій та суспільних комунікацій ОСОБА_9).

У порядку вивчення ситуації я у п'ятницю 26.02. побував на лекції доцента ОСОБА_3, яку він прочитав для студентів І курсу, і хотів з ним після лекції поговорити по суті справи. Однак він сказав, що дуже зайнятий, і ми домовились, що як тільки в нього з'явиться можливість, він мені подзвонить і ми зустрінемось. Оскільки протягом тижня у нього такої можливості не знайшлося, я у п'ятницю 4 березня підійшов до нього перед першою парою і ми домовились, що зустрінемось у мене в кабінеті того ж дня о 10-ій годині. Проте він і на цей раз без усякого пояснення на зустріч не прийшов. Ще 26.02.16 я переглянув документацію кафедри і переконався, що з двох дисциплін, які він викладає, на кафедрі немає робочих програм, оскільки він їх на кафедру не подав, чим грубо порушив Положення про організацію освітнього процесу. Під час нашої зустрічі 4 березня я просив його принести й показати мені ці програми, якщо вони в нього є на руках, але він їх, як уже було сказано, не пред'явив. Слід зауважити, що ОСОБА_3 ігнорує й інші вимоги щодо оформлення кафедральної документації.

У зв'язку з цим, а також беручи до уваги неодноразові зриви ним занять і заліків, що зафіксовано у відповідних рапортах та доповідних записках, вважаю, що доцент ОСОБА_3 за грубі порушення Правил внутрішнього розпорядку університету повинен бути звільнений з роботи. Цією процедурою доцільно зайнятися юристам університету, щоб зловмисник не затягав університет по судах.».

Мотивуючи позов представник позивача вказує на те, що у зазначеній доповідній записці від 09.03.2016 року відповідач ОСОБА_2 виклав недостовірну негативну інформацію щодо ОСОБА_3, чим порушив немайнові права на честь та гідність і ділову репутацію останнього, а саме: «…вважаю, що доцент ОСОБА_3 за грубі порушення Правил внутрішнього розпорядку університету повинен бути звільнений з роботи. Цією процедурою доцільно зайнятися юристам університету, щоб зловмисник не затягав університет по судах.», та вважає, що своєю негативною й недостовірною інформацією відповідач назвав ОСОБА_3 «зловмисником» (злочинцем), чим порушив презумпцію невинуватості останнього, в результаті чого була принижена його честь, гідність та ділова репутація як доцента ДВНЗ «УжНУ».

Суд констатує, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Згідно зі ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і ч. ч. 2 та 3 ст. 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

За правилами ч. 1 ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

У ст. 201 ЦК України передбачено, що особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація.

Відповідно до ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Згідно зі ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред'явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (ч. 1 ст. 277 ЦК України).

Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи вона є фактичним твердженням чи оціночним судженням.

Згідно із ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Таким чином, відповідно до ст. 277 ЦК України предметом судового захисту не можуть бути оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які як вираження суб'єктивної думки і поглядів відповідача не можна перевірити щодо їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції (зокрема, пункту 46 рішення від 08 липня 1986 року в справі «Лінгенс проти Австрії»).

У той же час, позивачем не доведено наявності сукупності обставин, які дають можливість стверджувати про порушення честі, гідності та ділової репутації, а посилання представника позивача на те, що відповідач висловив у доповідній записці недостовірну інформацію, яка принижує його гідність, честь чи ділову репутацію, не відповідає фактичним обставинам справи, вимогам матеріального закону і роз'ясненням судової практики.

Враховуючи характер спірної інформації, яку викладено у доповідній записці від 09.03.2016 року заступника начальника навчально-методичного відділу ДВНЗ «УжНУ» ОСОБА_2, що була адресована проректору з науково-педагогічної роботи вказаного навчального закладу проф. ОСОБА_4, суд встановив, що вона відноситься до оціночних суджень, що стосуються діяльності ОСОБА_3, та не може бути судом визнана як недостовірна інформація, оскільки правдивість такої інформації неможливо перевірити. Доповідна записка містить оціночні судження, викладені з застосуванням алегорії та суб'єктивної думки автора, які не можуть бути розцінені як такі, що містять негативну інформацію, а містять критичні зауваження та оцінку певних фактів і недоліків, при цьому, відсутні будь-які докази, які б доводили, що адресування доповідної записки проректору з науково-педагогічної роботи було мотивованими й цілеспрямованими діями з метою принизити честь, гідність чи ділову репутацію позивача.

Разом з тим, згідно із ч. ч. 4 та 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Ухвалюючи рішення в справі про захист гідності, честі чи ділової репутації публічної особи, суд також повинен дотримуватись основоположних принципів права, зокрема презумпції невинуватості.

Згідно із ч. 2 ст. 6 Конвенції кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

У ч. ч. 1 та 2 ст. 62 Конституції України закріплено, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов'язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, слід визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)).

Як роз'яснено у п. п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і всебічно здійснювати своє особисте немайнове право.

У справах зазначеної категорії, позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

Проте, висловлювання, наведене у доповідній записці від 09.03.2016 року, не містить будь-яких конкретних звинувачень у вчиненні злочинів, посилання відповідача на те, що: «…вважаю, що доцент ОСОБА_3 за грубі порушення Правил внутрішнього розпорядку університету повинен бути звільнений з роботи. Цією процедурою доцільно зайнятися юристам університету, щоб зловмисник не затягав університет по судах.», не містить жодних звинувачень, що вказана особа визнавалася винною, а тому вони є оціночними судженнями та не порушують честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Вирішуючи справу «Лінгенс проти Австрії» (Lingens v. Austria) від 08.07.1986 року (заява № 9815/82) Європейський суд з прав людини зазначив, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. У справі «Гендісайд проти Сполученого Королівства» (Handyside v. The United Kingdom) від 07.12.1976 року (заява № 5493/72) суд висловив позицію, що свобода вираження поглядів є однією з основоположних підвалин демократичного суспільства. Це стосується не тільки «інформації» та «ідей», що сприймаються доброзичливо або оцінюються як неагресивні чи нейтральні, але й тих, що ображають, шокують або викликають занепокоєння у суспільстві чи серед будь-якої частини його населення. Такими є вимоги плюралізму, терпимості та широти поглядів. У справах «Де Хас і Гейсельс проти Бельгії» (De Haas and Gijsels v. Belgium), від 24.02.1997 року (заява № 19983/92), «Праґер і Обершлік проти Австрії» (Prager and Oberschlick v. Austria) від 26.04.1995 року (заява № 15974/90) суд вказував на значення, яке має наявність чи відсутність достатньої фактичної основи для такого судження, оскільки навіть оціночне судження без будь-якої фактичної основи може бути надмірним. Аналогічні висновки щодо різниці між фактами та оціночними судженнями, пов'язаності судження з фактичним базисом, можливості оцінки такого судження як перебільшення за відсутності для нього будь-якого фактичного підґрунтя зроблені Європейським судом у справі «Українська Прес-Група проти України» (Ukrainian Media Group v. Ukraine) від 29.03.2005 року (заява № 72713/01).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог щодо визнання недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації ОСОБА_3 - інформацію, поширену 09.03.2016 року ОСОБА_2 в доповідній записці на ім'я проректора ДВНЗ «УжНУ ОСОБА_4, а також зобов'язання ОСОБА_2 спростувати, розповсюджену письмово останнім 09.03.2016 року, інформацію, що «ОСОБА_3 є зловмисником».

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Згідно зі ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової або моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала за наявності її вини.

У позовній заяві представником позивача зазначено, що неправомірними діями відповідача щодо порушення права на повагу честі та гідності позивача йому була завдана моральна шкода, яка полягає у душевних стражданнях, які позивач зазнав після прочитаного та поширеного відносно нього, у приниженні його честі та гідності відповідачем. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди позивач оцінює у 20000 грн.

За приписами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Суду не надано будь-яких доказів, які б підтверджували доводи щодо вчинення відповідачем дій, направлених на заподіяння позивачу моральної шкоди, і що внаслідок дій відповідача сталися вимушені зміни у його життєвих стосунках, а також доказів, що підтверджували б факт спричинення моральної шкоди позивачу та необхідність її відшкодування.

За таких обставин, оскільки вимоги про відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог і в цій частині, так як в діях відповідача відсутні порушення чинного законодавства, які б порочили честь, гідність та ділову репутацію позивача.

Водночас, згідно із роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України в п. 11 постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27 лютого 2009 року, в разі поширення інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача судам необхідно з'ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов'язків, то належним відповідачем є саме вона.

У межах заявлених вимог позивачем пред'явлено позов до ОСОБА_2, як особи, яка обіймала посаду заступника начальника навчально-методичного відділу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет», і, виходячи з характеру спірних правовідносин, належним відповідачем є саме він.

Отже, дослідивши в судовому засіданні надані учасниками справи докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин справи, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди.

У судовому засіданні 05.03.2018 року на підставі ст. 259 ЦПК України проголошено вступну та резолютивну частини рішення, повний текст якого складено 13.03.2018 року.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 4, 5, 13, 51, 76, 81, 89, 258, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, ст. ст. 23, 277, 280, 297, 299, 1167 ЦК України, суд,

У Х В А Л И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації й відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до апеляційного суду Закарпатської області, при цьому відповідно до п. п. 15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України в редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією кодексу.

Повний текст рішення буде складено 13 березня 2018 року.

Головуюча О.М. Світлик