Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 308/6494/15-ц

провадження № 61-16402св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - квартирно-експлуатаційний відділ м. Мукачево,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Фазикош Г. В., Бисага Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево (далі - КЕВ м. Мукачево) про отримання спеціального ордеру на житло та відновлення порушених житлових прав.

В обґрунтування позову зазначено, що з вересня 2011 року він проходив службу у військовій прокуратурі Ужгородського гарнізону Західного регіону України у військовому званні підполковник юстиції. Рішенням начальника КЕВ м. Мукачево у вересні 2011 року йому та членам його сім'ї у встановленому законом порядку для проживання виділена кімната АДРЕСА_1, в якій вони постійно проживають. Проте, спеціальний ордер на жилу площу від 10 листопада 2011 року № 000056 КЕВ м. Мукачево, невідомо з яких причин, виданий на кімнату № 36 у цьому ж гуртожитку. Зазначена кімната непридатна для проживання його сім'ї, оскільки її жила площа становить 11 кв. м, він та члени його сім'ї ніколи в ній не проживали і наскільки йому відомо там проживають інші особи, яким наданий дозвіл КЕВ м. Мукачево. Тобто, він та члени його сім'ї зареєстровані не у тому помешканні де реально проживають вже 4 роки, чим порушуються їхні житлові права.

Посилаючись на викладене, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив зобов'язати КЕВ м. Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління видати ОСОБА_3 спеціальний ордер на право проживання у кімнаті АДРЕСА_1, визнати недійсним ордер від 10 листопада 2011 року № 000056, виданий ОСОБА_3 КЕВ м. Мукачево, на кімнату № 36 за вищезазначеною адресою.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 грудня 2016 року позов задоволено. Зобов'язано КЕВ м. Мукачево Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління видати ОСОБА_3 спеціальний ордер на право проживання у кімнаті АДРЕСА_1. Визнано недійсним ордер від 10 листопада 2011 року № 000056 на кімнату АДРЕСА_2, виданий ОСОБА_3 КЕВ м. Мукачево. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачу виданий спеціальний ордер на проживання у кімнаті № 36 гуртожитку за адресою: АДРЕСА_2 у м. Ужгороді, в якій він значиться зареєстрованим, однак він та члени його сім'ї у цій кімнаті не проживали та фактично проживали у кімнаті № 15 зазначеного гуртожитку, що є порушенням його житлових прав. Крім того, оспорюваний ордер виданий неналежною особою - КЕВ м. Ужгород, а не виконавчим комітетом міської ради, та з невідповідністю виділеної жилої площі встановленим нормам, передбаченими ЖК Української РСР.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що єдиною підставою для зайняття жилого приміщення у гуртожитку є спеціальний ордер. Позивачу в 2011 році виданий спеціальний ордер на право зайняття кімнати АДРЕСА_2 він та члени його сім'ї зареєструвалися у цій кімнаті, при цьому ордер на зайняття кімнати № 15 у цьому гуртожитку позивачу не видавався, а він та члени його сім'ї проживали у зазначеній кімнаті на підставі усного дозволу колишнього начальника КЕВ м. Мукачево, що не заперечували сторони.

У червні 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що апеляційний суд всупереч доводам, викладених у запереченнях на апеляційну скаргу, в основу рішення поклав висновок про те, що право особи на користування жилим приміщенням у гуртожитку залежить від наявності спеціального ордеру, виданого у встановленому законом порядку, при цьому судом не надана оцінка саме законності процедури видачі такого ордера позивачу, обґрунтування якого міститься в рішенні суду першої інстанції. Крім того, наступною підставою недійсності спеціального ордера від 10 листопада 2011 року № 000056 є невідповідність виділеної площі кімнати АДРЕСА_2 загальним нормам для забезпечення проживання сім'ї у складі трьох осіб (на момент видачі ордера).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень.

У липні 2017 року КЕВ м. Мукачево подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У відповідності до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у період із 05 вересня 2006 року по 30 серпня 2011 року ОСОБА_3 проходив військову службу у військовій прокуратурі Західного регіону України (м. Львів) та не перебував на квартирному обліку і проживав у гуртожитку. Із вересня 2011 року позивач проходить військову службу у військовій прокуратурі Ужгородського гарнізону Західного регіону України.

10 листопада 2011 року начальником КЕВ м. Мукачево ОСОБА_5 на ім'я позивача виданий спецордер № 000056, що він із сім'єю з трьох осіб, в тому числі: ОСОБА_3 - наймач, ОСОБА_6, 1981 року народження - дружина, ОСОБА_7, 2008 рокународження - син, прописані у м. Ужгороді за адресою: АДРЕСА_2 та мають право займати кімнату № 36 у гуртожитку (11 кв. м.) на період проходження служби в прокуратурі Ужгородського гарнізону чи до надання жилого приміщення для постійного проживання в установленому порядку.

14 листопада 2011 року начальником КЕВ м. Мукачево ОСОБА_5 виданий наказ зареєструвати військовослужбовця та членів його сім'ї - ОСОБА_3, його дружину - ОСОБА_6 разом із неповнолітніми дітьми за адресою: АДРЕСА_2 (гуртожиток МОУ) у м. Ужгороді згідно із спецордером від 10 листопада 2011 року № 000056. Із 17 листопада 2011 року позивач зареєстрований за вищезазначеною адресою, що підтверджується відміткою у паспорті.

Згідно із інвентаризаційними відомостями казарменно-житлового фонду КЕВ м. Мукачево, станом на 01 квітня 2014 року, будинок за адресою: АДРЕСА_2 рахується як військове містечко № 45. На території цього військового містечка знаходиться будівля № 1 - «гуртожиток, в тому числі підвал», загальною площею 2001,9 кв. м, 1924 року побудови, поверхів - 3. Зазначена будівля перебуває на обліку та балансі КЕВ м. Мукачеве.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Держава гарантує забезпечення військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК УРСР та іншими нормативно-правовими актами (стаття 12 Закону України «Про соціальний і правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей»).

Відповідно до статті 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.

Тобто, підставою для зайняття жилого приміщення в гуртожитку є спеціальний ордер.

ОСОБА_3 у листопаді 2011 року виданий ордер на право зайняття кімнати АДРЕСА_2 де останній разом із членами своєї сім'ї зареєстрований з листопада 2011 року.

Позивач фактично проживає з членами своєї сім'ї у кімнаті № 15 у цьому ж гуртожитку, куди він вселився з дозволу начальника КЕВ м. Мукачево і зазначена обставина сторонами не оспорюється.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Порушення, невизнання або оспорювання житлового права особи є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. При цьому суд повинен установити: чи були порушені, не визнані, обмежені або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Як встановлено судами, позивачу на законній підставі виданий ордер на кімнату АДРЕСА_2, при цьому звертаючись до суду із позовом у зв'язку із порушенням його житлових прав, позивач не довів, що відповідачем ці права порушені, оскільки на заяву від 16 жовтня 2014 року, подану до КЕВ м. Мукачево щодо реєстрації його та членів його сім'ї у кімнаті № 15 гуртожитку, начальник КЕВ м. Мукачево повідомив, що для отримання спецордеру на цю кімнату необхідно подати певний перелік документів.

Судом не встановлено порушених прав позивача. Крім того, у оскаржуваному рішенні апеляційний суд встановив, що позивач з 14 липня 2015 року увільнений від виконання службових обов'язків за посадою прокурора військової прокуратури Ужгородського гарнізону та відряджений до військової прокуратури Західного регіону України (м. Львів) для подальшого проходження військової служби та на час розгляду справи вже обіймав посаду прокурора відділу статистики, ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань військової прокуратури Західного регіону України (м. Львів). Разом з тим, КЕВ м. Львова у листі від 25 вересня 2015 року повідомив, що позивач не перебуває на квартирному обліку у Львівському гарнізоні, оскільки не звертався із відповідним рапортом про отримання службового житла.

Враховуючи викладене, ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин і вимог, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсним спеціального ордера від 10 листопада 2011 року № 000056, виданого ОСОБА_3 на зайняття кімнати АДРЕСА_2 та зобов'язання видати спеціальний ордер на право проживання позивача у кімнаті № 15 у гуртожитку КЕВ м. Мукачево за цією ж адресою.

Доводи касаційної скарги про те, що спеціальний ордер від 10 листопада 2011 року на зайняття позивачем кімнати № 36 у гуртожитку виданий з порушенням встановленого порядку не заслуговують на увагу, оскільки у позовній заяві позивач зазначає, що оспорюваний спеціальний ордер виданий йому на законних підставах, проте можливо помилково виписаний на кімнату № 36 , а не № 15, тобто останній протягом чотирьох років із моменту видачі ордера не оспорював порядок його видачі, зареєструвався у зазначеній кімнаті разом із членами своєї сім'ї.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик