Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 523/9988/14-ц

провадження № 61-39604св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представник відповідачів: ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, подану їхнім представником - ОСОБА_3, на заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси у складі судді Шепітко І. Г. від 02 червня 2015 року та постанову Апеляційного суду Одеської області у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенко Н. А., Цюри Т. В., від 22 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що 19 серпня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 18 000,00 доларів США на строк до 18 серпня 2012 року зі сплатою 12,50 % річних згідно з встановленими договором умовами.

Внаслідок неналежного виконання позичальником умов кредитного договору станом на 19 березня 2014 року заборгованість склала 19 258,27 доларів США, що є еквівалентом 191 808,48 грн.

Також між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 11 вересня 2006 року укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 28 000,00 доларів США на строк до 11 вересня 2011 року зі сплатою 15,00 % річних згідно з встановленими договором умовами.

У результаті неналежного виконання умов договору станом на 20 березня 2014 року заборгованість склала 31 182,73 доларів США, що є еквівалентом 309 264,11 грн.

На забезпечення виконання вищевказаних кредитних зобов'язань між банком і відповідачами були укладені іпотечні договори від 19 серпня 2005 року та від 11 вересня 2006 року, предметом яких є квартира АДРЕСА_1, що належить їм на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05 липня 1995 року.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Укрсоцбанк» просив суд стягнути з відповідачів на його користь 191 808, 48 грн у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту від 19 серпня 2005 року, 309 264, 11 грн у рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 11 вересня 2006 року, звернути стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 48,5 кв. м, житловою площею 29,3 кв. м.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 02 червня 2015 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рахунок погашення заборгованості перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором кредиту від 19 серпня 2005 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, у розмірі 191 808,48 грн, та у рахунок погашення заборгованості за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії від 11 вересня 2006 року, укладеного між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, у розмірі 309 264,11 грн шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві спільної часкової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 по 1/2 частці кожному,шляхом продажу предмету іпотеки проведенням прилюдних торгів.

На момент дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» відстрочено виконання судового рішення.

Стягнуто з ОСОБА_1 та з ОСОБА_2 у рівних частках на користь ПАТ «Укрсоцбанк» сплачені і документально підтверджені судові витрати у розмірі 3 654 грн.

Задовольняючи позовПАТ «Укрсоцбанк», суд першої інстанції виходив із того, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, проте позичальник свої зобов'язання за кредитними договорами не виконав, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за цими договорами. Звернення стягнення та реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до чинного законодавства та договору іпотеки, у тому числі шляхом продажу предмету іпотеки проведенням прилюдних торгів. Розмір кредитної заборгованості визначено згідно з умовами договору та вимогами закону станом на березень 2014 року по двом кредитним договорам.

При цьому суд відстрочив виконаннясудового рішення на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» з урахуванням отримання кредиту в іноземній валюті, реєстрації та проживання майнових поручителів у квартирі, що є предметом іпотеки, відсутності доказів наявності у відповідачів іншого житла.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2017 року заяву представника ОСОБА_1, ОСОБА_4 про перегляд вищевказаного заочного рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 07 листопада 2017 року залишено без задоволення.

Постановою Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 задоволено частково.

Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 02 червня 2015 року змінено.

Абзац п'ятий резолютивної частини рішення викласти в наступній редакції: «Судові витрати, сплачені за подання апеляційної скарги у сумі 3 654 грн, компенсувати ПАТ «Укрсоцбанк» за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України».

В іншій частині рішення залишено без змін.

Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, погодився з висновком районного суду в іншій частині, зазначивши, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Разом з тим суд погодився з наведеним банком розрахунком заборгованості за двома кредитними договорами станом на березень 2014 року.

У червні 2018 рокуОСОБА_1 та ОСОБА_2 в особі представника - ОСОБА_3, подали до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права,просили скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд досуду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у порушення закону суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідачів та їх представника належним чином не повідомлених про час і місце судового засідання. Таким чином, судом порушені норми процесуального права, суд не повністю з'ясував обставини, які мали значення для справи.

Апеляційним судом Одеської області правильно встановлено, що відповідачі жодного разу не отримували кореспонденції від суду і тому належним чином повідомлені про розгляд справи не були. Проте, встановивши порушення процесуального права, апеляційний суд не скасував заочне рішення суду першої інстанції.

Таке скасування необхідно було для подачі заяви про застосування позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

10 серпня 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Положенням частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 19 серпня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 18 000,00 доларів США на строк до 18 серпня 2012 року зі сплатою 12,50 % річних згідно з встановленими договором умовами.

Внаслідок невиконання позичальником умов кредитного договору станом на 19 березня 2014 року заборгованість склала 19 258,27 доларів США, що є еквівалентом 191 808,48 грн.

Також між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 11 вересня 2006 року укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії, за умовами якого банк надав останньому кредит у розмірі 28 000,00 доларів США на строк до 11 вересня 2011 року зі сплатою 15,00 % річних згідно з встановленими договором умовами.

У результаті невиконання умов договору станом на 20 березня 2014 року заборгованість склала 31 182,73 доларів США, що є еквівалентом 309 264,11 грн.

На забезпечення виконання вищевказаних кредитних зобов'язань між банком і відповідачами були укладені іпотечні договори від 19 серпня 2005 року та від 11 вересня 2006 року, предметом яких є квартира АДРЕСА_1.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У частині першій статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами кредитних договорів від 19 серпня 2005 року та від 11 вересня 2006 року сторони погодили щомісячну сплату процентів на суму залишку заборгованості за кредитами, які надано на строк відповідно до 18 серпня 2012 року та до 11 вересня 2011 року.

Відтак, у межах строку кредитування до 11 вересня 2011 року та до 18 серпня 2012 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з указаних дат, ОСОБА_1 мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначений правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18).

Проте апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, не перевірив розрахунок кредитної заборгованості, обґрунтованості нарахування процентів за користування кредитом після спливу визначеного договорами строку кредитування - 11 вересня 2011 року та 18 серпня 2012 року, і дійшов передчасного висновку про стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості за процентами, нарахованої до березня 2014 року.

Таким чином, у порушення статей 212-214, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд: у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не надав належної правової оцінки доводам і доказам сторін, тому дійшов передчасного висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення кредитної заборгованості у розмірі 191 808,48 грн та 309 264,11 грн.

При цьому звертати стягнення на предмет іпотеки можливо лише у разі правильного визначення розміру кредитної заборгованості.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.

Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення апеляційного суду не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалено з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, подану їхнім представником - ОСОБА_3, задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Одеської області від 22 травня 2018 року скасувати, справу передатина новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк