Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" березня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Мирошниченка Ю. М. ,

за участю секретаря Костіна Р.О.,

позивачки ОСОБА_1,

представника позивачки ОСОБА_2

законного представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу, визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2017 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Вказувала, що з 1973 року по 1988 рік перебувала з ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі, після розірвання якого подружні стосунки з ним не припинила, продовжила проживати однією сім'єю по день його смерті, що сталася ІНФОРМАЦІЯ_1. В 1983 році отримала в користування квартиру АДРЕСА_1, яка згодом була приватизована чоловіком. В липні 2017 року звернулась до нотаріальної контори щодо отримання свідоцтва на спадщину за законом після смерті колишнього чоловіка, однак отримала відмову, у зв'язку з чим змушена звернутися до суду за захистом спадкових права. Повідомила, що спадкоємцями також є онуки померлого, інтереси яких представляють ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Просила встановити факт проживання з ОСОБА_6 однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 21.10.1988 року по день його смерті, визнати квартиру об'єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину спірної квартири.

ОСОБА_7 в інтересах неповнолітньої дочки ОСОБА_4 надіслала до суду заяву, в якій визнала факт проживання позивачки та ОСОБА_6 однією сім'єю, однак заперечувала проти решти вимог. Зазначила, що після смерті батька її дитини - сина позивачки, вона відмовилась від спадщини у вигляді будинку та автомобіля на користь останньої. У випадку визнання спірної квартири об'єктом спільного сумісного майна подружжя онуки померлого можуть залишитись без нерухомого майна у той час як позивачка є власницею ще одного будинку та квартири.

ОСОБА_3, яка представляє інтереси неповнолітнього сина ОСОБА_5, висловила аналогічну позицію стосовно заявлених вимог і зауважила, що онуки мають право на спадкове майно, окрім того позивачка має інше житло на праві власності.

З матеріалів справи убачається й не заперечується сторонами, що 09 червня 1973 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_6 та набула прізвище «ОСОБА_1» (а.с.9). ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син ОСОБА_9 (а.с.10).

04.04.1983 року ОСОБА_1 отримала ордер на право зайняття квартири АДРЕСА_1 сім'єю із трьох осіб.

21 жовтня 1988 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 розірвано (а.с.12).

19 вересня 2002 року вказана квартира була приватизована ОСОБА_6 (а.с.15). Того ж року ОСОБА_1 приватизувала квартиру АДРЕСА_3, про що свідчать особисті пояснення позивачки в судовому засіданні та відомості з її паспорта.

За довідкою КСН «Мирний-1» № 519 від 18.07.2017 року, позивачка з 14.03.1983 року мешкала разом з ОСОБА_6 по день його смерті за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відповідним актом (а.с.14).

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер син позивачки ОСОБА_9, а ІНФОРМАЦІЯ_1 його батько ОСОБА_6 (а.с. 24).

Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

На обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на норми Сімейного кодексу України, що за загальним правилом дії законів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України) застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року.

Водночас положення Кодексу про шлюб та сім'ю Україні, що регулювали майнові права та обов'язки подружжя до набрання чинності Сімейним кодексом України, не розповсюджувалися на відносини осіб, які жили однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, а тому майнові спори між ними мають вирішуватися згідно з нормами Закону України "Про власність", Цивільного кодексу УРСР.

Відповідно до ст. ст. 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі, працею й коштами у створенні спільної власності.

Отже майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку з цим під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, доказуванню підлягає не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Для визнання права власності на частину майна набутого до 1 січня 2004 року чоловіком і жінкою, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, необхідно довести факт створення ними спільної часткової власності на спірне майно та ступеня участі в цьому позивача працею й коштами.

Відповідно до ч. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що була чинною на момент набуття права власності на спірну квартиру, приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.

Приватизація здійснювалася шляхом: 1) безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; 2) продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов (ст. 3).

Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону передача займаних квартир (будинків) в спільну сумісну або часткову власність здійснювалася за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку).

Таким чином, набуття права власності на житло шляхом безоплатної передачі громадянам квартир державного житлового фонду, як це мало місце в даному випадку, не передбачало участі набувача у створенні об'єкта права власності працею або коштами суб'єкта приватизації. Власниками такого житла ставали лише особи, що брали участь у приватизації. Право спільної власності на приватизовану квартиру чоловіка та жінки, які проживали однією сім'єю, виникало виключно за умови перебування в шлюбі, укладеному в органах реєстрації актів громадянського стану.

Оскільки позивачка на час приватизації її співмешканцем квартири не перебувала з ним у шлюбі, не брала участі у створенні зазначеного об'єкту нерухомості власною працею чи коштами, то й права власності на нього вона не набула. Окрім того, позивачка одноособово приватизувала інше житло і наразі має у власності квартиру та будинок, успадкований після смерті батька відповідачів, які відмовилися від спадщини.

З огляду на це вимога про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, як обставина, що підлягає доведенню у справах за позовами про визнання права на частку в праві спільної сумісної власності, не має в даному випадку ані правового, ані доказового значення.

Підстави для встановлення цього факту в судовому порядку в контексті захисту спадкових прав також відсутні.

За змістом з ч. 1 ст. 2 ЦПК України метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За наявності спору щодо оформлення спадщини, факт проживання однією сім'єю мають встановлюватися судом в порядку позовного провадження.

Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України позивачка як особа, що проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини відноситься до четвертої черги спадкоємців за законом, тоді як відповідачі за правом представлення є спадкоємцями першої черги, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину (а.с.47, 49).

За таких обставин факт проживання позивачки зі спадкодавцем однією сім'єю без шлюбу не створює для неї права на спадкування його майна, а отже не породжує юридичних наслідків і не підлягає встановленню в судовому порядку.

На підставі ст. 141 ЦПК України з позивачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір, розмір якого обчислюється відповідно до ч. 2 ст. 4 ст. Закону України «Про судовий збір» і становить 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 4, 141, 264, 265 ЦПК України, 16, 17 Закону України «Про власність», ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст. ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та дружини без шлюбу, визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1600 (одна тисяча шістсот гривень) грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до апеляційного суду Донецької області.

Повний текст рішення буде складено 23 березня 2018 року.

Суддя: Ю. М. Мирошниченко