Постанова

Іменем України

08 травня 2018 року

м. Київ

справа № 706/1593/15-ц

провадження № 61-9055св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Міщенка С. В., Ювшина В. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 лютого 2017 року справу № 706/1593/15-ц призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 706/1593/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу за договорами позики.

Позов мотивований тим, що 17 січня 2013 року між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5 укладено договір позики на суму еквівалентну 16 000 доларів США, зі строком повернення коштів до 17 січня 2014 року, який посвідчено приватним нотаріусом.

Того ж дня ОСОБА_4 та ОСОБА_5 уклали ще один договір позики з їхнім спільним знайомим, ОСОБА_6, на суму 16 000 доларів США. Відповідачі зобов'язувались повернути борг до 17 січня 2014 року та передали ОСОБА_6 під заставу документи на будинок. Позика оформлена письмовою розпискою.

У січні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до відповідачів з вимогою про повернення отриманих ними у борг коштів, але вони попросили відстрочити строк повернення боргу на 5-6 місяців та пообіцяли повернути його не пізніше 01 серпня 2015 року.

10 жовтня 2015 року між позивачем та ОСОБА_6 укладено договір про відступлення права вимоги, згідно з умовами якого ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 право вимоги до відповідачів повернення належної йому суми боргу. Про укладення договору відступлення права вимоги відповідачі були належним чином повідомлені та отримали його копію.

Станом на час подання позову відповідачі не виконали свої зобов'язання перед позивачем на суму 32 000 доларів США, що еквівалентно 724 766,91 грн за курсом Національного банку України.

З огляду на викладене та з урахуванням уточнень позовних вимог ОСОБА_3 просила суд стягнути на свою користь солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 борг в розмірі 724 766,91 грн, з яких: 362 383,45 грн - сума боргу згідно з договором позики від 17 січня 2013 року, укладеним відповідачами з ОСОБА_6, 362 383,45 грн - сума боргу згідно з договором позики від 17 січня 2013 року, укладеним між позивачем та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 борг у розмірі 131 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог до ОСОБА_4 відмовлено.

У задоволенні позову до ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що за умовами договору позики грошей від 17 січня 2013 року, укладеного з ОСОБА_3, відповідач ОСОБА_4 зобов'язався повернути грошові кошти у сумі 131 000 грн. Вказане зобов'язання відповідач не виконав.

Розписка від 17 січня 2013 року не може бути підтвердженням укладення договору позики, оскільки відповідачі не отримували за цією розпискою грошові кошти.

Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2016 року рішення районного суду скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог.

Стягнуто солідарно із ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 борг на загальну суму 724 766,91 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовуючи рішення районного суду та задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з того, що з дати отримання ОСОБА_4 в борг коштів через інфляційні процеси відбулося знецінення національної валюти, а тому вимога позивача про стягнення боргу за цим договором в сумі, яка еквівалентна 16 000 доларів США, є правомірною.

Оскільки доказів про наявність товару відповідачі не надали і зобов'язань щодо повернення 16 000 доларів США у встановлений у розписці від 17 січня 2013 року строк не виконали, то відповідно до статей 533, 625, 1049, 1050 ЦК України зазначена сума підлягає стягненню з ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у солідарному порядку у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на час звернення позивача до суду.

У жовтні 2016 року ОСОБА_5 подала касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду апеляційної інстанції скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що підстав для задоволення позову в частині стягнення коштів за розпискою від 17 січня 2013 року немає, оскільки у цьому зобов'язанні обов'язок відповідачів повернути грошові кошти відсутній.

ОСОБА_5 зазначає, що за договором позики на неї не було покладено обов'язку щодо його виконання, а тому немає правових підстав стягнення грошей у солідарному порядку.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що відповідно до договору позики грошей від 17 січня 2013 року ОСОБА_3 передала, а ОСОБА_4 взяв в борг грошові кошти у сумі 131 000 грн, що еквівалентно 16 000 доларів США, зі строком повернення до 17 січня 2014 року. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом за згодою дружини позичальника ОСОБА_5 (пункт 6 договору).

Відповідно до розписки від 17 січня 2013 року відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5 взяли товари у ОСОБА_6 - шини, садові іграшки та побутову хімію під реалізацію на суму 16 000 доларів США. У розписці зазначено, що в разі неповернення коштів протягом року товари переходять у власність ОСОБА_6

Згідно з договором про відступлення права вимоги від 10 жовтня 2015 року первісний кредитор ОСОБА_6 передав, а новий кредитор ОСОБА_3 прийняла на себе право вимоги, що належить первісному кредиторові, і стала кредитором за договором від 17 січня 2013 року, укладеним між ОСОБА_6 та ОСОБА_4, ОСОБА_5

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною другою статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби.

Позивач доказів того, що договір позики грошей від 17 січня 2013 року укладено одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що одержане за цим договором, використано на її потреби, суду не надала.

За умовами розписки від 17 січня 2013 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 отримали товар під реалізацію на суму 16 000 доларів США, а не грошові кошти. За умовами цього договору в разі неповернення коштів до 17 січня 2014 року товар переходить у власність ОСОБА_6

Вказана розписка за своєю природою і її змістом не є договором позики, оскільки у зазначеному зобов'язанні відсутнє право кредитора вимагати від боржника сплатити гроші на його користь.

Суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку, що між сторонами виникло грошове зобов'язання.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд першої інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Установивши, що апеляційний суд скасовано судове рішення, яке відповідає закону, суд касаційної інстанції відповідно до статті 413 ЦПК України скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Черкаської області від 22 вересня 2016 року скасувати.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 червня 2016 року залишити в силі.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасоване рішення суду апеляційної інстанції втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І.Журавель

В.М. Коротун

В. І. Крат