Справа № 641 / 6109 / 17
№ 2 / 636 / 443 / 18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Ковригіна О.С.

при секретарі Фатєєвої С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач - ОСОБА_1, звернулася суду з позовом до ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації, в якому просила суд, визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність та порушує право на недоторканість ОСОБА_1 ділової репутації інформацію, яка поширена ОСОБА_2 на засіданні регіональної комісії Харківського відділення Українського державного фонду підтримки фермерських господарств.

В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначила, що 22 серпня 2017 року відбулось засідання регіональної комісії Харківського відділення Укрдержфонду підтримки фермерських господарств з питань надання фінансової підтримки фермерським господарствам. Позивач ОСОБА_1 виконувала функції Голови регіональної комісії Харківського відділення Укрдержфонду підтримки фермерських господарств. У складі членів комісії, в якості уповноваженого представника від Громадської організації «Асоціація фермерів та приватних землевласників Харківської області «Фермер», був присутній Відповідач ОСОБА_2. В процесі засідання комісії - ОСОБА_2 висловив окрему думку з приводу одержання документів від голів фермерських господарств ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та яким комісією було відмовлено в прийнятті пакеті документів, висловивши припущення про те, що з боку «голови ХВ ДФПФГ були корупційні дії, а саме надання хабаря». Позивач зазначає, що інформація, щодо ОСОБА_1 була поширена шляхом подання окремої думки, яка була висловлена на засіданні регіональної комісії у присутності 6 осіб, при трансляції засідання комісії на сторінці ХВ УДФПФГ Fасеbоок та яка була направлена, як додаток до протоколу засідання комісії, до комісії УДФПФГ. Позивач вважає, що зазначена в окремій думці відповідача інформація є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності.

Відповідач подав до суду відповідь на відзив зі змісту якої заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на те, що на засіданні регіональної комісії ОСОБА_2 представляв інтереси Громадської організації «Асоціація фермерів та приватних землевласників Харківської області «Фермер», а відповідно виступав від імені організації, а не від свого власного. Також Відповідач звертає увагу, що ні позовна заява, ні надані позивачем докази, не свідчать про те, що мав місце факт порушення ділової репутації позивача, з боку відповідача. Позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що ділова репутація позивача була порушена та існує причинно-наслідковий зв'язок між нібито поширенням недостовірної інформації та порушеними правами позивача. Не доведено на якому рівні перебувала репутація Позивача до подій 22 серпня 2017 року, чи не власні дії Позивачки спричинили наслідки в яких вона хоче звинувачити Відповідача. На думку Відповідача Позивач, будучи публічною особою, є відкритою для прискіпливої уваги з боку громадськості, для критики та різноманітних оцінок її діяльності, у тому числі несхвальних. Відповідач зазначає, що вживання терміну «вважаю…» в окремій думці говорить саме про оціночне судження, а отже з врахуванням практики Європейського суду, вказаний в окремій думці вислів не може вважатися недостовірною інформацією, яка порушує права позивача, в звязку із чим вона спростуванню не підлягає.

Позивач - ОСОБА_1, в судове засідання не з'явилася, належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи, через канцелярію суду надала заяву про слухання справи без її участі (а.с. 111).

Представник відповідача ОСОБА_5, діючий на підставі договору про надання правової допомоги від 10.07.2018 року (а.с. 116), в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував та просив їх відхилити, посилаючись на доводи викладені у відзиві на позовну заяву. А також просив провести розподіл судових витрат.

Дослідивши та перевіривши письмові докази по справі, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи із наступного.

22 серпня 2017 року відбулось засідання регіональної комісії Харківського відділення Укрдержфонду підтримки фермерських господарств з питань надання фінансової підтримки .

Позивач ОСОБА_1 виконувала функції Голови регіональної комісії Харківського відділення Укрдержфонду підтримки фермерських господарств.

У складі членів комісії, в якості уповноваженого представника від Громадської організації «Асоціація фермерів та приватних землевласників Харківської області «Фермер», був присутній Відповідач ОСОБА_2.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 277 ЦК передбачено, що поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, у якій вона працює.

У п. 8 Постанови Пленуму ВСУ "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12.06.2009 N 2 роз'яснено, що у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, за результатами судового розгляду суд відмовляє в позові до неналежного відповідача.

Зі змісту положень ЦПК України вбачається саме на позивача покладено обов'язок визначати відповідача у справі.

Як встановлено судом в процесі розгляду справи 22 серпня 2017 року на засіданні регіональної комісії ОСОБА_2 представляв інтереси Громадської організації «Асоціація фермерів та приватних землевласників Харківської області «Фермер», а відповідно виступав від імені організації, а не від свого власного. Вказаного Позивачем не спростовано, а відповідно до абзацу 2 ч. 4 ст. 277 ЦК поширювачем інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, вважається юридична особа, в даному випадку Громадська організація «Асоціація фермерів та приватних землевласників Харківської області «Фермер».

Проте, Позивачем не залучено Громадську організацію «Асоціація фермерів та приватних землевласників Харківської області «Фермер» ні в якості співвідповідача, ні навіть в якості третьої особи.

Як встановлено з матеріалів справи на момент виникнення спірних правовідносин ОСОБА_1, як виконуюча обов'язки директора регіонального відділення Укрдержфонду, була службовою особою, яка обіймала посаду у державній бюджетній установі, пов'язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, і відповідно до п.п. а) п.2 ч.1 ст.4 Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції" є посадовою особою юридичної особи публічного права. Тобто, ОСОБА_1 перебуваючи на посаді була публічною особою.

При вирішенні справи про захист честі, гідності та ділової репутації стосовно публічних діячів, суди мають ураховувати практику Європейського суду з прав людини, ст.ст. 3, 4, 6 Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації від 12.02. 2004 року, які наголошують, що оскільки публічні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародних рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорення, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики з приводу того, як вони виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами.

У звязку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча та іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи.

Суди при вирішенні подібних спорів повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Ради Європи.

Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати.»

Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду.

У справі «Українська Прес-Група» проти України Європейський суд відзначає (п.66), що національні суди визнали весь текст публікації в газеті «День» щодо позивача ОСОБА_6 та ОСОБА_7 дифамаційним, не дивлячись на те, що суди визначили твердження, вжиті журналістом, як оціночні судження. Однак, Суд робить висновок, що оціночні судження журналіста у формі політичної риторики не вимагають доведення. Суд вказує (п.67), що ці публікації містили критику обох політиків у формі сильних полемічних та саркастичних висловлювань. Безсумнівно, позивачі були цим ображені і, можливо, навіть обурені. Хоча обираючи свою професію, вони відкрили себе для такої прискіпливої критики та уваги; таким є той тягар, який повинні прийняти на себе політики в демократичному суспільстві.

У цій справі Суд дає наступне визначення свого прецедентного права:

«38. Преса відіграє важливу роль у демократичному суспільстві. Хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації та прав інших людей, однак, її обов'язком є поширення інформації та ідей з всіх питань, що становлять громадський інтерес, таким чином, щоб це було у відповідності з її обов'язками та відповідальністю (Судове рішення у справі ОСОБА_8 і Гійселс проти Бельгії від 24 лютого 1997 року, Звіти про судові рішення та резолюції 1997-І, ст.ст.233-34, § 37). Не тільки преса має завдання поширювати таку інформацію та ідеї, але й громадськість має право, щоб їх отримувати.» (Справа Торгер Торгерсон проти Ісландії, судове рішення від 25 червня 1992 року, Series А №239, ст.28, § 63).

39.Суд нагадує, що згідно з Статтею 10 (§2) Конвенції сфера для обмеження політичних висловлювань чи дебатів щодо питань, які становлять громадський інтерес є дуже малою (Справа Сюрек проти Туреччини, (№ І) [GС], №26682/95, § 61, ЕСНR 1999-ІV). Більш того, межі прийнятної критики на адресу політиків, які діють в такій публічній якості є ширшими, ніж для приватних осіб. На відміну від останніх, оскільки політичний діяч неминуче і свідомо відкривається для прискіпливого аналізу кожного свого слова і вчинку з боку журналістів і громадськості, він повинен проявляти більш високу ступінь терпимості до критики. (Справа Лінгенс проти Австрії, судове рішення від 8 липня 1986 р., Series А №103, ст. 26, §42).

40.Стаття 10 захищає не тільки суть ідей та інформації, але й форму, у якій вони подаються (Справа Обершлік проти Австрії (№1), судове рішення від 23 травня 1991 року, Series А №204, ст. 25, §57). Журналістська свобода також стосується можливого використання якоюсь мірою перебільшення або навіть спонукання (Справа Прагер та Обершлік проти Австрії (№1), судове рішення від 26 квітня 1995 року, Series А №313, ст.19, §38). Відповідно до Статті 10 (§2), право на вільне розголошення інформації стосується не тільки «інформації» та «ідей», які сприймаються позитивно або розглядаються як необразливі, чи як несуттєве питання, але й таких, які ображають, обурюють або непокоять. Такими є вимоги щодо плюралізму, терпимості й широти кругозору, без яких неможливе існування «демократичного суспільства» (Справа Хендісайд проти Сполученого Королівства, судове рішення від 7 грудня 1976 року, Series А №24, ст.23, §49).

41. У своєму прецедентному праві Суд розрізняв між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як існування фактів можна продемонструвати, істинність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу щодо доведення правдивості оціночного судження неможливо виконати, і вона сама по собі порушує свободу поглядів, що є основоположною частиною права, гарантованого Статтею 10 (вищезазначена справа Лінгенс, с.28, § 46).»

Виходячи з наведених норм, Позивач, будучи публічною особою, є відкритою для прискіпливої уваги з боку громадськості, для критики та різноманітних оцінок її діяльності, у тому числі несхвальних.

Також в п. 19 Пленум Верховного Суду України наголошує, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням.

Суд погоджується із доводом Відповідача, що вживання терміну «вважаю…» в окремій думці говорить саме про оціночне судження.

Відповідно до частини другої статті 47-1 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобі масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй частиною першою статті 277 ЦК та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи (стаття 37 Закону про пресу, стаття 65 Закону України "Про телебачення і радіомовлення") у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Таким чином, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів громадської організації в особі її представника - Відповідача, такі судження відповідно до вказаних вище правових норм та розяснень, що містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Зазначені оціночні судження, думки та переконання не є предметом судового захисту, оскільки, будучи вираженням субєктивної думки й поглядів громадської організації в особі її представника, не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані, що також відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст.10 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка висловлена, зокрема, в рішеннях цього суду у справах «Лінгенс проти Австрії» від 8.07.1986 року та «Українська прес-група» проти України» від 29.03.2005 року.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява № 72713/01) у справі «Українська Прес-Група проти України» зазначено: «41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя».

У звязку із наведеним, якщо позивач вважає висловлювання, з приводу яких заявлено позов, такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, то вона не позбавлена можливості скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.

Отже, висловлені відповідачем коментарі є оціночними судженнями, вираженням субєктивної думки й поглядів юридичної особи представником якої був Відповідач, вони не є предметом судового захисту, оскільки не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і не можуть бути спростовані.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Годлевський проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зазначено: «Суд нагадує про те, що ступінь точності у встановленні обґрунтованості кримінального обвинувачення компетентним судом навряд чи може порівнюватись з тією, якої має дотримуватись особа при вираженні своїх поглядів з питань, що становлять суспільний інтерес, оскільки критерії, які застосовуються при оцінці чиїхось вчинків у плані дотримання норм моралі, суттєво відрізняються від тих, які вимагаються для встановлення факту вчинення злочину за кримінальним правом.»

Таким чином, з врахуванням практики Європейського суду, вказаний в окремій думці вислів не може вважатися недостовірною інформацією, яка порушує права позивача, в звязку із чим вона спростуванню не підлягає.

В даних висловлюваннях не міститься образ, наклепу, не зазначається жодних конкретних фактичних даних. По змісту вони представляють собою критичну оцінку діяльності позивача, як діючої публічної особи, а тому суд вважає їх оціночними судженнями, вжитими у переносному значенні з метою посилення виразності слова. Тому вимоги Позивача задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

У відповідності до статті 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це заяву.

У судовому засіданні, до закінчення судових дебатів у справі, представником відповідача зроблено заяву про наявність понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6500,00 грн.

На підставі вищевикладеного, керуючись: ст. 34 Конституції України, Європейською Конвенцією «Про захист прав людини та основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року, яка ратифікована згідно Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, ст.ст. 16, 23, 270, 275, 276, 277, 297, 299, 1167 ЦК України, ст.5, 47-1 Закону України «Про інформацію», Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року №1, ст. ст. 10, 11, 211, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, про захист честі, гідності та ділової репутації відмовити в повному обсязі.

Провести розподіл судових витрат стягнувши з ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_2, витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6500 (шість тисяч пятсот) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга може бути подана до або через Чугуївський міський суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя