"19" березня 2018 р.
Судді Апеляційного суду Івано-Франківської області Фединяка В.Д.
19 березня 2018 року м. Івано-Франківськ
щодо вирішення цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Калуського міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року.
За наслідками розгляду 13 березня 2018 року указаної справи Апеляційним судом Івано-Франківської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах прийнято постанову, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Калуського міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року в частині визнання за ОСОБА_2 право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 112,5 кв.м., вартістю 2 338 200,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 різницю вартості спільного майна подружжя в сумі 1 169 100,00 грн та стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3441,00 грн сплаченого судового збору скасовано.
Ухвалено в цій частині нове рішення.
Відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні позову до ОСОБА_2 про визнання права власності на нежитлове приміщення, загальною площею 112,5 кв.м., вартістю 2 338 200,00 грн, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
В решті рішення Калуського міськрайонного суду від 29 листопада 2017 року залишено без змін.
Із вказаним висновком Апеляційного суду Івано-Франківської області повністю не погоджуюся та висловлюю окрему думку з огляду на таке.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, сторони з 28.08.1993 року по 23 травня 2011 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 травня 2011 року шлюб між ними було розірвано (т.1 а.с.8-9).
Установлено, що перебуваючи у шлюбі, ОСОБА_2 27.12.2006 року, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець та з 2003 року займається підприємницькою діяльністю, за згодою нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 набула право власності на нежитлові приміщення площею 112,5 м.кв., що знаходяться в АДРЕСА_1.
Отже, апеляційний суд прийшов висновку, що зазначене майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності.
Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).
Одним з видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).
Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.
Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.
ФОП, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.
Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.
Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.
Враховуючи наведене, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.
Суд установив, що нежитлові приміщення площею 112,5 м.кв., що знаходяться по АДРЕСА_1 ОСОБА_2, яка зареєстрована як фізична особа - підприємець та з 2003 року займається підприємницькою діяльністю, використовує його для здійснення підприємницької діяльності.
Разом з тим, апеляційний суд не врахував, що способи та порядок поділу майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визначаються статтею 71 СК України і що сутність такого поділу полягає у тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі.
Вирішуючи поділ майна в судовому порядку, апеляційний суд виходив з презумпції рівності часток, однак не врахував вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки в разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому відповідно до частини третьої статті 71 СК України речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя.
Таким чином, вважаю, що постанова Апеляційного суду Івано-Франківської області від 13 березня 2018 року в частині часткового задоволення позову ОСОБА_1 не відповідає вимогам частини третьої статті 71 СК України та ст.376 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, тому наявні підстави для її скасування із залишенням без зміни рішення суду першої інстанції, яке ухвалене з дотриманням вимог статтей 213-215, ЦПК України (чинного в редакції на час ухвалення рішення) і є законним та обґрунтованим.
Суддя В.Д. Фединяк