Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 202/3089/14-ц

провадження № 61-4042св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк», ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року у складі судді Мороз В. П. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року у складі суддів: Лисичної Н. М., Посунся Н. Є., Максюти Ж. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «А-Банк»), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позову зазначено, що 19 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір, згідно умов якого позичальник отримала кредитні кошти у сумі 114 640 грн 50 коп. зі сплатою 9,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 лютого 2013 року. Виконання зобов'язання за вказаним договором забезпечено порукою ПАТ «А-Банк» в розмірі 10 тис. грн згідно договору від 20 жовтня 2010 року. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 15 січня 2014 року утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 578 919 грн 10 коп., із яких: заборгованість за тілом кредиту - 132 337 грн 90 коп., проценти - 53 401 грн 03 коп., комісія - 25 086 грн 61 коп., пеня - 340 287 грн 89 коп.; штраф (фіксована частина) - 250 грн; штраф (процентна складова) - 27 555 грн 67 коп.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 568 919 грн 10 коп., стягнути солідарно з відповідачів 10 тис. грн., стягнути з ОСОБА_1 витрати на правову допомогу в розмірі 3 200 грн. та судовий збір.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором: за тілом кредиту - 132 337 грн 90 коп., проценти - 53 401 грн 03 коп., комісія - 25 086 грн 61 коп. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду мотивовано тим, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а тому борг за тілом кредиту, комісією та процентами підлягають стягненню із позичальника. У відповідності до частини третьої статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Із матеріалів справи вбачається, що позивачем не наведено обґрунтований розрахунок заборгованості щодо неустойки (пені та штрафів), а також суд приймає до уваги всі обставини справи в їх сукупності, а саме: явну невідповідність наслідків порушення зобов'язання, принципи розумності та справедливості, та вважає можливим відмовити у стягненні неустойки (пені та штрафів). Кредитним договором визначено, що кінцевий термін повернення коштів 18 лютого 2013 року. Отже, у позивача виникло право пред'явити вимогу до поручителя щодо повернення кредиту починаючи з 18 лютого 2013 року протягом наступних шести місяців. Оскільки банком не було пред'явлено вимоги до поручителя про виконання зобов'язань за договором поруки протягом встановленого законом строку, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України договір поруки є припиненим.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відмовляючи у стягненні неустойки (пені і штрафів), суд правильно виходив з того, що позивачем не наведено обґрунтований розрахунок заборгованості у цій частині. Суд також дійшов правильного висновку про те, що, оскільки банком не було пред'явлено вимоги до поручителя про виконання зобов'язань за договором поруки протягом встановленого законом строку, то відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України договір поруки є припиненим і у задоволенні позовних вимог і в цій частині вимог слід відмовити.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати судові рішення в частині відмови у стягнення неустойки та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що на підставі статті 551 ЦК України у стягненні неустойки можна відмовити у повному обсязі, оскільки наведена норма є підставою лише для зменшення її розміру. Позивач надав обґрунтований розрахунок заборгованості за неустойкою, який не спростовано відповідачем.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються та судом касаційної інстанції не перевіряються.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що 19 лютого 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладений договір, згідно умов якого позичальник отримала кредитні кошти у сумі 114 640 грн 50 коп. зі сплатою 9,60 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 18 лютого 2013 року.

Відповідно до положень статті 14.2. кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов'язань, передбачених статтями 6.2.2 та 6.2.3 договору, щодо сплати винагород та процентів позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Згідно статті 14.3. кредитного договору, у випадку порушення позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого статтею 6.2.4 договору, позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки.

Відповідно до статті 14.9. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого грошового зобов'язання за договором понад 30 календарних днів, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку штраф у розмірі 250 грн+5 % від суми невиконаного зобов'язання.

Відмовляючи у стягненні пені у розмірі 340 287 грн 89 коп. та штрафу (фіксована частина) у розмірі 250 грн та 27 555 грн 67 коп. (процентна складова), суди послалися на положення частини третьої статті 551 ЦК України про те, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а також виходили із того, що позивач не навів обґрунтований розрахунок заборгованості щодо неустойки (пені та штрафів).

Разом з тим, відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог ? відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виходячи зі змісту статей 546, 548, 549 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов'язання.

Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).

Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.

Разом з тим, диспозиція частини третьої статті 551 ЦК України не уповноважує суд звільняти боржника від відповідальності у вигляді стягнення неустойки, оскільки прощення боргу (стаття 605 ЦК України) належить до повноважень кредитора, а не суду.

Таким чином, суд звільнив боржника від сплати неустойки на підставі частини третьої статті 551 ЦК України внаслідок неправильного застосування вказаної норми.

Крім того, пославшись на те, що позивач не навів обґрунтований розрахунок неустойки, суди не врахували принцип змагальності цивільного процесу,за змістом якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (стаття 12 ЦПК України).

Позивач надав розрахунок боргу, в тому числі й у частині нарахування неустойки, відповідач не була позбавлена можливості спростувати наданий розрахунок, а тому відмова судів у стягненні неустойки з підстав необґрунтованості розрахунку не узгоджується із вимогами цивільного процесу.

Допущені судами порушення процесуального закону в частині вирішення позову про стягнення неустойки становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень в цій частині із передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити.

Заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 12 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 травня 2016 року скасувати в частині вирішення позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про стягнення неустойки (штрафу та пені), справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик