Єдиний унікальний номер 237/4325/17
Номер провадження 22-ц/4804/182/18
Головуючий у 1 інстанції Ліпчанський С.М.
Доповідач Биліна Т.І.
ПОСТАНОВА

І м е н е м У к р а ї н и

21 листопада 2018 року Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Биліни Т.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.

за участю секретаря Тулянкіної М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою, -

в с т а н о в и в :

12 жовтня2017 року позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою. Позов мотивовано тим, що 17.03.2014 року ОСОБА_1 отримав у борг грошові кошти у розмірі 10000 грн. Він неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, проте останній не здійснив жодних дій направлених на їх повернення.

З метою врегулювання спірних відносин, ухвалою Мар'їнського районного суду Донецької області від 20.10.2017 року затверджено мирову угоду по вказаній справі, в редакції поданій сторонами до суду.

Згідно вказаної ухвали за ОСОБА_2 визнано право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами: НОМЕР_2 та НОМЕР_1, загальною площею 5,6300 га, розташовані на території Новоселидівської сільської ради, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які за Державним актом на право приватної власності на землю серія НОМЕР_3 належали ОСОБА_1

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 04.04.2018 року задоволено апеляційну скаргу заступника прокурора Донецької області, ухвалу про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постанова мотивована тим, що фактично судовим рішенням було узаконено договір купівлі-продажу земельних ділянок, що суперечить вимогам діючого законодавства.

Рішенням Мар'їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 10000грн. Вирішено питання щодо судових витрат.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що укладений між сторонами правочин є нікчемним оскільки він в силу ст. 228 ЦК України, порушує публічний порядок. Передання грошових коштів в обмін на передання у власність земельної ділянки є ознаками притаманними договору купівлі-продажу (ст. 655 ЦК України). В порядку застосування наслідків недійсного договору згідно із ч. 1 і ч. 5 ст. 216 ЦК України суд вважав за необхідне повернути в натурі все те, що сторони отримали один від одного при його вчиненні. Зокрема, визначив право позивача на отримання 10000грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовну заяву залишити без розгляду у зв'язку з відсутністю предмету спору.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що боргову розписку він не писав, а із заяви від 17.03.2014 року вбачається отримання ним 10000 грн. від ОСОБА_2 за продаж земельної ділянки строком на п'ять років. Тому отримані ним гроші не є боргом, а є платою за користування землею. Крім того суд вийшов за межі позовних вимог і вирішив питання про застосування наслідків нікчемного правочину, чого позивач не просив. Він просив стягнути борг за договором позики, який взагалі не укладався.

Згідно відзиву на апеляційну скаргу позивач ОСОБА_2 не визнав доводи апеляційної скарги та зауважив, що відповідач не заперечував отримання від нього грошових коштів, а тому повинен їх повернути.

У судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримав доводи апеляційної скарги, просив їх задовольнити.

У судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_2 не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи попереджений належним чином, підтвердженням чого є повідомлення про вручення поштового відправлення та телефонограма, зареєстрована в журналі телефонограм апеляційного суду.(173-177)

Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю - доповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованими. Законним є рішення ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення зі ОСОБА_1 боргу за розпискою. Позов обґрунтував тим, що відповідач 17.03.2014р. написав заяву, про отримання від ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 10000грн. за продаж земельних ділянок кадастровий номер: НОМЕР_2, та НОМЕР_1, площею 5,0304га, та 0,6043га(відповідно) розташованих на території Новоселидівської сільської ради Мар'їнського району Донецької області, належних йому на праві власності відповідно свідоцтв за індексними номерами: 18727744, та 18725986, виданих Реєстраційною службою Мар'їнського районного управління юстиції Донецької області 07.03.2014 року. Його підпис в заяві посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу Подолян О.О. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що укладений між сторонами договір не є договором позики, а за ознаками є договором купівлі - продажу земельних ділянок, що не передбачено законом, а тому є нікчемним.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх не обґрунтованими та такими, що не відповідають обставинам справи.

Відповідно положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Істотними умовами договору позики є: сума позики; розмір відсотків (або безпроцентний характер позики); строк повернення (якщо договором не встановлено строку повернення позики або цей строк визначено моментом пред'явлення вимоги, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦКУ, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів з дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором, при цьому позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором).

ОСОБА_2 заявив позов про стягнення боргу за розпискою, а в дійсності за нотаріально посвідченою заявою ОСОБА_1 згідно якої, останній отримав від позивача 10000грн. за продані йому земельні ділянки.

За своїм юридичним характером обумовлені в заяві відносини не є договором позики, оскільки в ній не міститься умови про зобов'язання повернення отриманої грошової суми, не зазначено строку їі повернення, не визначено процентний або безпроцентний характер угоди.

Крім того зазначена в заяві домовленість про передачу нерухомого майна замість отриманої грошової суми не є належним способом виконання договору позики, так як грошові кошти та земля є різними об'єктами.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладений договір є нікчемним, проте з позову не вбачається, що такі вимоги були заявлені позивачем.

Нікчемним правочином є правочин, вчинення якого не по¬роджує передбачених законом правових наслідків у зв?язку із протиправністю або іншими недоліками юридичного характеру, незалежно від пред?явлення позову про визнання його недійс¬ним. Нікчемний правочин є недійсним незалежно від визнання його таким і від бажання сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України правочин є нікчемним, якщо його недійсність встановлена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, тому сторони не вправі вимагати одна від одної його виконання.

Правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред?явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін. Нікчемний правочин не породжує правові наслідки, які при¬таманні правочинам даного виду. Нікчемний правочин породжує лише наслідки, які пов?язані з його недійсністю. Такими наслідками будуть поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція) та від¬шкодування збитків або моральної шкоди, завданих другій сто¬роні або третій особі внаслідок його вчинення.

Суд першої інстанції в своєму рішенні послався на ст..216 ЦК України, яка передбачає, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Проте недійсним може бути лише укладений правочин, тому необхідно недійсний правочин відрізняти від неукладеного. Недійс¬ний - це такий правочин, який здійснився, але в силу наявних у нього недоліків не має правової сили, а породжує наслідки його недійсності. На відміну від недійсного, неукладений право¬чин ніколи не існував та існувати не міг, тому правової сили не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Зокрема, істотними є умови, що визнані такими законом або необхідні для даного виду договорів, а також ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди.

Якщо по справі сторони не домовилися щодо усіх істотних умов договору, у задоволенні позову про визнання його недійс¬ним суду треба відмовити.

В даному випадку в позові йшла мова про виконання договору позики, а суд вирішив спірне питання шляхом визнання нікчемним договору купівлі-продажу, який сторонами не укладався.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги в частині виходу суду першої інстанції за межі заявлених позовних вимог в порушення принципу диспозитивності цивільного процесу, та в частині неправильного застосування вимог ст. 216 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги відповідача про ненадання доказів зі сплати позивачем судового збору при подачі позовної заяви, не є підставою для обов'язкового скасування судового рішення і не є умовою для відмови в задоволенні позову або залишення його без розгляду на стадії апеляційного розгляду.

Враховуючи ухвалення оскаржуваного рішення внаслідок неправильного застосування судом норм матеріального права, таке рішення відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення зі ОСОБА_1 грошей в сумі 10000грн.

Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно положень ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових втрат.

З огляду на вказане, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача судового збору в дохід держави, який не було сплачено при подачі позову в сумі 640грн. та про стягнення на користь відповідача судових витрат, понесених останнім при подачі апеляційної скарги в сумі 960грн.

Повний текст постанови виготовлено 26 листопада 2018 року.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд ,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Мар'їнського районного суду Донецької області від 28 серпня 2018 року скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за розпискою - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 960(дев'ятсот шістдесят) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення суду.

Головуючий: Т.І. Биліна

Судді: Є.Є. Мальцева

В.П. Принцевська