судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
справа № 642/8823/2015-ц (провадження № 61-6884 св 18)
07 листопада 2018 року
1. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., ЛеськоА. О., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Фаловської І. М., залишив без задоволення касаційну скаргу ОСОБА_6, рішення Ленінського районного суду м Харкова від 23 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року - без змін.
2. Відмовляючи у задоволенні касаційної скарги позову Верховний Суд виходив з відсутності правових підстав для набуття позивачами права власності за набувальною давністю.
3. Водночас з висновками Верховного Суду не можу погодитися в повному обсязі з огляду на таке.
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
4. У жовтні 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до Ленінського районного суду міста Харкова з позовом до Харківської міської радипро визнання права власності за набувальною давністю.
5. Позовна заява мотивована тим, що позивачі є кожен власником по 37/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1). ОСОБА_7 отримала свою частинку в порядку спадкування за заповітом (а.с. 17-18), а ОСОБА_6 в порядку спадкування за законом після смерті свого батька ОСОБА_8 (а.с. 15).
6. Домоволодіння № 5 фактично складається з житлового будинку та надвірних будівель. В свою чергу, відповідний житловий будинок фактично складається з трьох квартир, в яких зареєстровані та постійно мешкають позивачі.
7. В третій квартирі домоволодіння № 5 мешкав ОСОБА_9, який помер у 1995 році. Після його смерті залишилось спадкове майно що складається з частини домоволодіння № 5 у вигляді приміщень: ІІ - тамбур, 2-1 - кухня, 2-2 житлова кімната, 2-3 житлова кімната.
8. Позивачі заволоділи приміщеннями домоволодіння № 5, які належали ОСОБА_9. Зокрема, ОСОБА_10 зайняв приміщення № ІІ, № 2-1 та № 2-2, а ОСОБА_7 зайняла приміщення № 2-3. Після цього ОСОБА_10 було здійснено «ремонтно-відновлювальні роботи», зокрема створено закритий дверний прохід між кімнатами 2-2 та 2-3.
9. У своїх поясненнях від 12 листопада 2015 року (а.с. 110-114) позивачі уточнили, що після смерті ОСОБА_9 станом на 27 липня 2015 року ОСОБА_10 використовує приміщення №№ ІІ площею 1,3 м кв.; 1-1 - 8 м кв.; 1-8 площею 7,7 м кв., а ОСОБА_7 використовує приміщення № 3-6 площею 9,8 м кв. (а.с 21 - план будинку). Оскільки вони відкрито володіють зазначеною нерухомістю з 2002 року, здійснюють її поточний ремонт, сплачують комунальні та податкові платежі - позивачі просять визнати за ними право власності на відповідне нерухоме майно в порядку набувальної давнини.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
10. Рішенням Ленінського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 року позовну заяву ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишено без задоволення.
11. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_9 відповідно до рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради від 23 грудня 1976 року № 85/53 про перерозподіл часток у спільній власності належить 14/100, а ОСОБА_11 - 12/100.
12. Встановлено що ОСОБА_9 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Після його смерті спадкова справа не заводилась свідоцтва про право на спадщину не видавались.
13. Смерть ОСОБА_11 матеріалами справи не підтверджується. Судові рішення про визнання його безвісті відсутнім або померлим суду не надано.
14. Судом встановлено на підставі визнаного представником позивача та підтверджено обставинами, викладеними в позовній заяві, що ОСОБА_10 з метою збереження належного стану домоволодіння № 5 провів в кімнатах №№ ІІ, 2-1 та 2-2 «ремонтно-відновлювальні роботи», зокрема закрив дверний прохід між кімнатами № 2-2 та № 2-3. Доказів наявності відповідних дозволів на «ремонтно-відновлювальні роботи» позивач суду не надав.
15. Суд погоджується з запереченнями представника відповідача відносно відсутності належних та припустимих доказів виконання вимог «Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», затвердженого у новій редакції рішенням XL сесії Харківської міської ради IV скликання від 28 вересня 2005 року № 188/05 або аналогічних документів, що діяли на час здійснення «ремонтно-відновлювальних робіт».
16. Крім того, задоволенню позову перешкоджає відсутність доказів смерті власника 12/100 домоволодіння № 5 - ОСОБА_11 Оскільки суд позбавлений можливості з'ясувати наявність або відсутність свідоцтв про право на спадщину, виданих спадкоємцям ОСОБА_11, а отже, і коло можливих зацікавлених осіб.
Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції
17. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року апеляційна скарга позивачів відхилена, рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 рокузалишене без змін.
18. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Постанова ПВССУ № 5) при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.
19. Враховуючи положення статей 335 і 344 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року № 435-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент вчинення відповідних правочинів або виникнення відповідних прав та обов'язків, - ЦК України), право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).
20. За встановлених судом обставин, відсутні підстави вважати, що володіння позивачами вказаною часткою домоволодіння є добросовісним та правомірним для набуття права власності в порядку набувальної давності.
21. Відмовляючи в задоволенні позову суд обґрунтовано посилався на відсутність доказів смерті ОСОБА_11 (власника 12/100 домоволодіння № 5) та відсутність в зв'язку з цим можливості з'ясувати наявність або відсутність свідоцтв про право на спадщину щодо його відповідного майна, а отже, і коло можливих зацікавлених осіб.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
22. 19 вересня 2016 року ОСОБА_6 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважаючи, що суди попередніх інстанцій прийняли судові рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права та порушивши норми процесуального права.
23. У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить скасувати рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 рокута ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року, ухвалити нове рішення, задовольнивши позовні вимоги позивачів.
АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
24. Надані позивачами письмові докази щодо добросовісності, відкритості та безперервності володіння спірною частиною домоволодіння № 5 ані відповідачем, ані судом не ставились під сумнів при їх дослідженні під час розгляду справи. В порушення вимог статей 212-215 ЦПК України 2004 судом не вказано мотивів, з яких суд не прийняв ці докази до уваги або відхилив їх.
25. Суд не вказує на вимогу якого конкретно Закону чи нормативного акту мав бути отриманий дозвіл на «ремонтно-відновлювальні роботи», про проведення яких заявляли позивачі. Не вказано які норми законодавства порушені проведенням таких робіт без отримання дозволу. Посилання на «Порядок вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», затверджений у новій редакції рішенням XL сесії Харківської міської ради IV скликання від 28 вересня 2005 року № 188/05 є безпідставним, оскільки він затверджений після виконання зазначених «ремонтно-відновлювальних робіт».
26. Встановлення факту смерті ОСОБА_11 або визнання його безвісно відсутнім не є обов'язковою умовою для визнання права власності за набувальною давністю на його майно відповідно до пункту 11 Постанови ПВССУ № 5.
27. Відомості про смерть ОСОБА_11 підтверджуються домовою книгою, яка надавалась суду як доказ (а.с. 25-27) у якій на розвороті сторінки 3 навпроти відомостей про ОСОБА_11 30 травня 1979 року зроблено відмітку про смерть останнього.
28. Суд апеляційної інстанції у своєму судовому рішенні також не врахував зазначені факти та не надав їм належної оцінки, залишаючи в силі рішення суду першої інстанції. Не вказано на підстави визнання володіння позивачами зазначеною спірною частиною домоволодіння № 5 недобросовісним та протиправним.
(2) Позиція інших учасників справи
29. У листопаді 2016 року Харківська міська рада подала заперечення на касаційну скаргу позивачів. В ній відповідач просить відхилити касаційну скаргу позивачів та залишити без змін рішення судів попередніх інстанцій, які, на його думку, є законними.
30. Доводи відповідача фактично зводяться до повторення його доводів у запереченні на апеляційну скаргу позивачів. Без наведення конкретних порушень позивачами відповідач в узагальненому вигляді посилається на невідповідність дій позивачів нормативно-правовим актам, які встановлюють вимоги до містобудівної діяльності, в тому числі до будівництва нових будинків, реконструкцій, реставрації та капітального ремонту. Відповідач вважає, що позивачі здійснили самовільну реконструкцію спірної частини домоволодіння № 5, що прирівнюється до самочинного будівництва, передбаченого статтею 376 ЦК України. Також відповідач вказує на те, що позивачі знали про те, що користуються чужим майном, а тому їх відповідне володіння спірною часткою у домоволодінні № 5 не є добросовісним.
ПОЗИЦІЯ СУДДІ
(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
31. Згідно з частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.
32. Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
33. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті передбачає, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
34. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
35. Суть доказів, їх належність, допустимість, достовірність та достатність, оцінка їх судом та умови їх розгляду судом визначені статтями 76-80 ЦПК України.
36. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).
(1.1) Щодо набуття права власності на частину домоволодіння за набувальною давністю
37. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).
38. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).
39. Статті 57, 58, 60 ЦПК України 2004 визначають що є доказами в рамках судового розгляді справи, які вимоги до них висуваються.
40. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (стаття 179 ЦПК України 2004).
41. Особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів (частина перша статті 133 ЦПК України 2004). У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази (частина перша статті 137 ЦПК України 2004).
42. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).
43. Стаття 213 ЦПК України 2004 визначає суть законності та обґрунтованості судового рішення, зокрема обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
44. Стаття 214 ЦПК України 2004 передбачає, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.
45. Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).
46. Безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Після спливу одного року з дня взяття на облік безхазяйної нерухомої речі вона за заявою органу, уповноваженого управляти майном відповідної територіальної громади, може бути передана за рішенням суду у комунальну власність (частина перша та друга статті 335 ЦК України).
47. Володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (частини перша та третя статті 397 ЦК України).
48. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є правочини та інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. (пункти 1 та 4 частини другої та частина п'ята статті 11 ЦК України).
49. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
50. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України (згідно із абзацом першим частини першої статті 344 ЦК України).
51. Право власності за набувальною давністю, зокрема, на нерухоме майно набувається за рішенням суду (згідно із частиною четвертою статті 344 ЦК України).
52. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України).
53. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (згідно із пунктом 1 частини першої статті 16 ЦК України).
54. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України 2004) (абзац перший пункту 11 Постанови ПВССУ № 5).
55. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року (абзац третій пункту 11 Постанови ПВССУ № 5).
56. В матеріалах справи відсутня копія або оригінал рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради від 23 грудня 1976 року № 85/53 про перерозподіл часток у спільній власності належить 14/100, а ОСОБА_11 - 12/100. Окрім посилання самих позивачів на це рішення та факт наділення ним відповідними частками домоволодіння № 5 зазначених осіб відсутні письмові докази цього. Суди попередніх інстанцій в порушення статті 60 ЦПК України 2004 припустили існування даного рішення та відповідне розподілення ним часток у домоволодіння № 5 на підставі твердження позивачів, яке не є допустимим доказом цього факту відповідно до статті 59 ЦПК України 2004.
57. Якщо судами не встановлено частки інших осіб (окрім позивачів) в домоволодінні № 5, то твердження про наявність невстановленого кола можливих зацікавлених осіб, які є спадкоємцями цих часток, безпідставне. Також законодавство не містить норми, які обмежують реалізацію статей 15 та 16 ЦК України через неможливість судом встановити коло можливих зацікавлених осіб.
58. Відповідь Державного нотаріального архіву (а.с. 97) про те, що запит, направлений йому оформлено таким чином, що не дає можливості надати відповідь не є належним та допустимим доказом життя або смерті особи, щодо якої такий запит було зроблено. В матеріалах справи відсутні докази того, що суд намагався уточнити свій запит з метою виконання статті 212 ЦПК України 2004, зокрема з урахуванням змісту домової книги, яка надавалась суду як доказ (а.с. 25-27) у якій на розвороті сторінки 3 навпроти відомостей про ОСОБА_11 30 травня 1979 року зроблено відмітку про смерть останнього. Також, враховуючи клопотання позивачів про витребування доказів (а.с. 67-70), статті 133 та 137 ЦПК України 2004, здобуття відповідних доказів суд не має право перекладати на позивачів на підставі статей 10 та 60 ЦПК України 2004.
59. З матеріалів справи не випливає, що суд першої інстанції дослідив добросовісність володіння позивачами відповідними спірними частками в домоволодінні № 5, а судове рішення апеляційного суду не містить мотивів визнання такого володіння недобросовісним.
60. Враховуючи зазначене, той факт, що питання безхазяйності спірних частин домоволодіння № 5, або наявності прав власності на них інших осіб (в тому числі документально підтверджене право ОСОБА_11.) не були вирішені судами попередніх інстанцій, висновок про відсутність добросовісного володіння ними позивачами є передчасним.
61. Справа вимагає більш змістовного дослідження доказів та повного встановлення її обставин.
62. Враховуючи зазначене, суди попередніх інстанцій, приймаючи свої судові рішення у справі, не дотримались вимог статей 60, 212-214 ЦПК України 2004.
(1.2) Щодо самочинного будівництва та порушення законодавства при здійсненні ремонтно-відновлювальних робіт
63. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи (частини перша та друга статті 5 ЦК України).
64. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил (частина перша статті 376 ЦК України).
65. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову (абзац перший частини сьомої статті 376 ЦК України).
66. Судами попередніх інстанцій не встановлено коли саме були здійснені «ремонтно-відновлювальні роботи». Не встановлено обсяг та реальний зміст цих робіт, виконаних кожним з позивачів. Єдина реальна дія, яка зазначена позивачами у їх позові - закриття ОСОБА_6 дверного проходу між кімнатами 1-8 та 3-6 (враховуючи зазначені пояснення позивачів та план будинку від 27 липня 2015 року). У своєму поясненні ОСОБА_6 (а.с. 114) вказує, що з 2002 року ним проведені наступні конкретно визначені «ремонтно-відновлювальні роботи»: замінені вікна, утеплені стіни, відремонтовано дах, перенесено дверний прохід. Конкретний зміст «ремонтно-відновлювальних робіт» ОСОБА_7 у її поясненнях не уточнюється (а.с. 110-111). Судами попередніх інстанцій не досліджено питання зміни стану домоволодіння № 5 після зазначених «ремонтно-відновлювальних робіт», реального виконання таких робіт. План будинку від 27 липня 2015 року (а.с. 21) не дає можливості встановити які «ремонтно-відновлювальні роботи» виконувались, він лише фіксує планування будинку, що входить до складу домоволодіння № 5, станом на дату його складення.
67. Враховуючи зазначене та матеріали справи, мотиви застосування до відповідних «ремонтно-відновлювальні робіт» позивачів «Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом», затвердженого у новій редакції рішенням XLсесії Харківської міської ради IV скликання від 28 вересня 2005 року № 188/05 є незрозумілими та судом першої інстанції не пояснені. Посилання суду першої інстанції на невідповідність «ремонтно-відновлювальних робіт» вимогам аналогічних зазначеному «Порядку вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом» документів, що діяли на час здійснення «ремонтно-відновлювальних робіт», є беззмістовним, оскільки не дає можливості встановити конкретний перелік таких документів та їх порушених правових положень.
68. Апеляційний суд залишив без уваги аргументи відповідача щодо порушення вимог законодавства, яке регулює будівельну діяльність, при здійсненні позивачами «ремонтно-відновлювальних робіт», однак і не надав їм жодної оцінки в своєму судовому рішенні, враховуючи, що частково цими аргументами мотивував своє рішення суд першої інстанції.
69. В своєму відзиві на касаційну скаргу позивачів відповідач знову посилається на порушення позивачами законодавства, яке регулює будівельну діяльність. При цьому відповідач не вказує жодної редакції документу, на який посилається. Разом з тим, наприклад, Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності», на порушення якого позивачами, в тому числі, вказує відповідач, набув чинності 17 лютого 2011 року. В аргументах відповідача відсутнє будь-яке пояснення, чому саме цей закон, в преамбулі якого вказано, що він встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій, має бути застосований до «ремонтно-відновлювальних робіт» позивачів. ДБН А.2.2-3-2012, на порушення якого позивачами вказує також відповідач, набули чинності у липні 2012 року. Без встановлення реального змісту «ремонтно-відновлювальних робіт» позивачів також неможливо встановити чи підлягають застосуванню до них зазначені будівельні норми, оскільки вони застосовуються, зокрема до реконструкції та капітального ремонту, поняття яких визначені в цих будівельних нормах. Які саме «ремонтно-відновлювальні роботи» позивачів яким саме конкретним нормам права не відповідають відповідач не пояснює. Також відповідач не довів конкретного змісту таких робіт позивачів.
70. Без встановлення конкретного змісту «ремонтно-відновлювальних робіт» позивачів та дати їх здійснення не можливо встановити які правові норми вони порушують та чи порушують взагалі. Тому доводи відповідача щодо цього є необґрунтованими, як і висновки суду першої інстанції.
71. Жодна з описаних позивачами дій, яку вони включили в поняття «ремонтно-відновлювальні роботи» не відповідає визначенню самочинного будівництва, яке міститься у статті 376 ЦК України. Тому здійснення позивачами самочинного будівництва з урахуванням встановлених судами попередніх обставин справи не підтверджується. За відсутності самочинного будівництва та, як результату, підстав говорити про прихований правочин з боку позивачів, не зрозумілим є претензії відповідача щодо виконання позивачами незаконних «ремонтно-відновлювальних робіт» в контексті набуття ними права власності за набувальною давністю. За наявності порушень з боку позивачів щодо здійснення ними будівельної діяльності відповідач має здійснювати контроль за дотриманням відповідних вимог законодавства у передбачений таким законодавством спосіб. Відмова суду у визнанні права власності за позивачами на спірні частки домоволодіння № 5 за набувальною давністю не усуває будь-яке можливе порушення законодавства, яке могло бути допущене при здійсненні описаних позивачами «ремонтно-відновлювальних робіт» в тій частині, яка має конкретний характер.
72. Відповідачем не надано жодних доказів того, що він або інші уповноважені органи відповідно до дійсних вимог чинного законодавства з моменту прийняття рішення судом першої інстанції у цій справі звертались до позивачів з обгрутованими вимогами щодо усунення порушень вимог законодавства, допущених у зв'язку з зазначеними «ремонтно-відновлювальними роботами», в тому числі, в рамках абзацу першого частини сьомої статті 376 ЦК України.
73. З урахуванням зазначеного, суддя робить висновок, що в рамках встановлених обставин справи відповідачем не доведено факт здійснення позивачами самочинного будівництва та їх спробу узаконити таке будівництво через визнання за ним права на спірні частини домоволодіння № 5 за набувальною давністю.
(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
(2.1) Щодо суті касаційної скарги
74. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (підпункти 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України).
75. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
76. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи суддя вважає, що касаційна скарга ОСОБА_6 підлягала частковому задоволенню зі скасуванням рішення Ленінського районного суду міста Харкова від 23 червня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Харківської області від 30 серпня 2016 року, направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суддя В. В. Пророк