Постанова

Іменем України

28 лютого 2018 року

м. Київ

справа № 333/4397/15-ц

провадження № 61-2968св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

представник позивач - ОСОБА_3,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Надра»,

представник відповідач - ОСОБА_4,

треті особи: реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ГармашовГеоргій Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Наумової І. Й. від 1 березня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва у складі колегії суддів: Савченко О. В., Кочеткової І. В., Маловічко С. В. від 26 квітня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Комерційний банк «Надра», треті особи: реєстраційна служба Запорізького міського управління юстиціїЗапорізької області, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Гармашов Г. М., про визнання договору іпотеки припиненим.

Позовна заява мотивована тим, що 7 березня 2007 року він та відповідач уклали кредитний договір, за умовами якого позивач отримав кредит у розмірі 195 тис. дол. США зі сплатою 14,4 % річних за користування кредитом та терміном його повернення до 3 березня 2017 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивач та відповідач уклали договір іпотеки від 7 березня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г. М., про що було внесено запис до реєстру.

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_2 передав у іпотеку кафе літ. А, розташоване за адресою АДРЕСА_1, загальною площею 119,1 кв. м, яке належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г. М. До Єдиного державного реєстру іпотек було внесено запис від 23 квітня 2007 року про обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою.

У зв'язку з укладанням договору іпотеки до Єдиного державного реєстру обтяжень нерухомого майна було внесено запис від 7 березня 2007 року про заборону відчуження вказаного кафе.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором, Комунарським районним судом м. Запоріжжя було ухвалено рішення від 17 грудня 2012 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованості за зазначеним кредитним договором у розмірі 1 млн 837 тис. 525 грн 90 коп.

На підставі вказаного рішеннясуду 31 травня 2013 року було видано виконавчий лист, який було пред'явлено на примусове виконання до Комунарського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (далі - Комунарський ВДВС Запорізького МУЮ).

Під час примусового виконання судового рішення державним виконавцем було проведено опис майна згідно з актом опису та арешту майна від 30 січня 2014 року і, відповідно до якого було описано та арештовано предмет іпотеки.

За звітом про оцінку майна ринкова вартість указаного кафе станом на 10 жовтня 2014 року складала 1 млн 68 тис. 282 грн.

5 січня, 12 лютого та 19 березня 2015 pоку призначалися прилюдні торги з реалізації кафе, але вони не відбулися у зв'язку з відсутністю покупців.

Оскільки предмет іпотеки не був реалізований на прилюдних торгах, відповідачу було надіслано лист від 10 березня 2015 року з пропозицією протягом 15 днів з моменту отримання листа вирішити питання про придбання предмета іпотеки за початковою ціною, шляхом заліку своїх забезпечених вимог у рахунок цього майна, але правом придбати предмет іпотеки на таких умовах відповідач не скористався.

Тому на підставі частини третьої статті 49 Закону України «Про іпотеку» позивач просить суд визнати договір іпотеки від 7березня 2007 року, укладений між ПАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_2, припиненим, скасувати в Єдиному державному реєстрі іпотек запис від 23 квітня 2007 року про обтяження іпотекою кафе літ. А, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 119,1 кв. м, яке належить ОСОБА_2 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г. М.; скасувати запис від 7 березня 2007 року про заборону відчуження зазначеного кафе.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що оскільки прилюдні торги з реалізації кафе проводились на виконання судових рішень про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку грошових коштів, тобто в порядку Закону України «Про виконавче провадження», а не судового рішення про звернення стягнення на кафе як предмет іпотеки, то в такому випадку положення частини третьої статті 49 Закону України «Про іпотеку» на спірні правовідносини не поширюється, тому підстав для визнання договору іпотеки припиненим немає.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26 квітня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року змінено в частині правового обґрунтування відмови в задоволенні позову.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що приписи частини третьої статті 49 Закону України «Про іпотеку», згідно з якими якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатом третіх прилюдних торгів, то іпотека може бути припинена за рішенням суду, не є імперативними, а є правом суду з урахуванням обставин справи. Оскільки порушене право банку не було відновлено, то відсутні підстави для задоволення позову.

У травні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що до спірних правовідносин застосується положення Закону України «Про іпотеку», зокрема, частини третьої статті 49 цього Закону. Крім того, в листі відділу ДВС містилася пропозиція банку про залишення за собою предмету іпотеки, що не взяв до уваги суд першої інстанції. Указаний лист було доставлено банку 23 березня 2015 року. Крім того, ухвалюючи рішення в справі, суди першої та апеляційної інстанції не застосували правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року в справі № 6-222цс15.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Надра» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначило, що в справі відсутні докази отримання банком листів відділу ДМС з пропозицією залишити за банком предмета іпотеки. При цьому в іпотекодержателя немає обов'язку прийняти нереалізоване майно, а в суду - припинити іпотеку. Банк не звертався ні до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, ні до нотаріусу з вимогою про вчинення виконавчого напису. У зв'язку з викладеним ПАТ КБ «Надра» просив касаційну скаргу залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

19 січня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суди встановили, що 7 березня 2007 року ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2уклали кредитний договір, відповідно до умов якого позивач отримав кредит у розмірі 195 тис. дол. США з терміном повернення до 3 березня 2017 року та сплатою 14,4 % річних за користування ним.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 7 березня 2007 року ОСОБА_2 та банк уклали договір іпотеки, за яким ОСОБА_2 передав банку в іпотеку належне йому нерухоме майно - кафе літ. А, загальною площею 119,1 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17 грудня 2012 року з ОСОБА_2 на користь ВАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 7 березня 2007 року в сумі 1 млн 837 тис. 525 грн 90 коп.

На підставі вказаного рішення суду 31 травня 2013 року був виданий виконавчий лист, за яким державний виконавець Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ відкрив виконавче провадження, приєднавши його до зведеного виконавчого провадження.

Для виконання вказаного виконавчого провадження 30 січня 2014 року державним виконавцем було складено акт опису та арешту майна боржника, а саме зазначеного кафе.

Електронні торги з реалізації вказаного майна, які призначалися на 5 січня, 12 лютого та 19 березня 2015 року, не відбулися через відсутність допущених учасників торгів.

Відповідно до листаначальника Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ від 10 березня 2015 рокусума боргу ОСОБА_2 перед банком за зведеним виконавчим провадженням є 2млн 161 тис. 989 грн 71 коп., що є більшим за вартість указаного кафе - 1 млн 68 тис. 282 грн.

12 травня 2015 року заступник начальника Комунарського ВДВС Запорізького МУЮ виніс постанову, в якій, пославшись на пункт 8 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2 1 млн 837 тис. 525 грн 90 коп. повернув ПАТ КБ «Надра» з причин недостатності коштів від реалізації рухомого майна на погашення заборгованості та зняття з реалізації нерухомого майна у зв'язку з відсутністю купівельного попиту.

У ході розгляду справи відповідач наголошував, що його порушене право не було відновлено, оскільки заборгованість за кредитним договором від 7 березня 2007 року ОСОБА_2 не погашена, що підтверджується відповідною довідкою про стан заборгованості станом на 28 жовтня 2015 року, дані якої позивачем не спростовані.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 цього Закону в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.

Закон України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно з частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «про Іпотеку».

Отже, за змістом указаної норми підставою для застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про іпотеку» є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин.

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на об'єкти нерухомості.

Статтею 54 цього Закону в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, що була чинною на час існування спірних правовідносин, дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Підстави припинення іпотеки передбачено статтею 17 Закону України «Про іпотеку», до яких зокрема належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її.

Також згідно зі статтею 49 Закону України «Про іпотеку» якщо іпотекодержатель не скористався правом, передбаченим частиною першою цієї статті, за результатами третіх прилюдних торгів, іпотека може бути припиненою за рішенням суду.

Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України.

Частиною другою статті 12 ЦК України передбачено, що нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, установлених законом.

Таким чином, якщо кредитор не скористався своїм правом на проведення стягнення за виконавчим листом та задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки в строки, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», це не є підставою для припинення іпотеки.

Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 7 жовтня 2015 року в справі № 6-222цс15 та від 22 лютого 2017 року в справі № 6-133цс17.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції, дослідивши належним чином фактичні обставини справи, дійшов правильного по суті висновку, що хоча до спірних правовідносин може бути застосовано положення закріплені в частині третій статті 49 Закону України «Про іпотеку», але відсутні підстави для припинення іпотеки.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_6 щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції не можуть бути взяті до уваги, адже судом апеляційної інстанції змінено правове обґрунтування відмови в задоволенні позову, який, ухвалюючи рішення в справі, застосував норми права відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду України від 7 жовтня 2015 року в справі № 6-222цс15.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 1 березня 2016 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 26 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк