Апеляційне провадження № 22-ц/796/3848/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 2-616/11

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Головачова Я.В., Вербової І.М., за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.

учасники справи:

скаржник - ОСОБА_4

заінтересовані особи: Публічне акціонерне товариство «Сбербанк»

головний державний виконавець відділу примусового

виконання рішень Департаменту державної виконавчої

Міністерства юстиції України НідченкоДмитро Євгенович

начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевська Ірина Ігорівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, подану його представником Бігдан Аліною Вікторівною,

на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва, постановлену 22 листопада 2017 року під головуванням судді Юзькової О.Л., в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва (дата і час виготовлення повної ухвали невідомі),-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_4 через свого представника звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавцята просив:

визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Д.Є. та начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І.І. щодо відмови у задоволенні заяви про заміну зберігача та зобов'язати його задовольнити заяву про заміну зберігача квартири АДРЕСА_1 призначеного згідно Акту опису й арешту майна від 09.09.2015 з ОСОБА_8 на ОСОБА_4;

визнати протиправними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Д.Є. та начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І.І. щодо відмови у задоволенні заяви про зняття заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві власності та зобов'язати головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Д.Є. задовольнити заяву про зняття заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 5 березня 2012 року Шевченківським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованості за кредитним договором в розмірі 16 146 487,08 грн., що еквівалентно 2 121 355,74 дол. США, судового збору в сумі 1 700,00 грн. та витрат з інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи в сумі 250,00 грн., а всього - 16 148 437,08 грн.

14 червня 2012 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Вовченком О.В. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження.

19 листопада 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Кедою М.В. було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

09 вересня 2015 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченко Д.Є., в рамках вказаного виконавчого провадження та на підставі постанови від 19 листопада 2014 року при проведенні виконавчої дії, було складено Акт опису й арешту майна, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_4 на праві приватної власності. Також, при складенні акту опису й арешту майна, державний виконавець встановив заборону користування та відчуження описаного майна, а самевказаної квартири, та передав її на зберігання представнику стягувача - ОСОБА_8

Зазначав, що встановивши заборону користуватися квартирою та передавши її на зберігання представнику стягувача, його було фактично позбавлено права проживання та користування вищевказаною квартирою. Вважав, що у Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та стягувача відсутні підстави здійснювати перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою. У зв'язку з цими обставинами, 28.03.2017, він звернувся до начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І.І. та головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Д.Є. з заявою про знятия заборони в користуванні квартирою та належить йому на праві власності, а також передати вказану квартиру на зберігання йому. Однак, листом від 24.04.2017 начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І.І., який було отримано 10.05.2017, його було повідомлено, що у державного виконавця відсутні підстави щодо скасування заборони користування майном та зміни відповідального зберігача описаного й арештованого майна.

Відмова у задоволенні заяви про заміну зберігача та зняття заборони в користуванні майном є протиправною з огляду на те, що квартира є його єдиною власністю, у квартирі зареєстровані та проживають неповнолітні діти і ця квартира є їхнім єдиним житлом, квартира була придбана не за рахунок кредитних коштів. У зв'язку з цим, ОСОБА_4зазначав в своїй скарзі, виселення його та членів його сім'ї без надання іншого житлового приміщення є незаконним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано неправомірними дії головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нідченка Д.Є. та начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Ярушевської І.І. щодо відмови у задоволенні заяви про заміну зберігача.

В задоволенні іншої частини скарги відмовлено.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, представник Депртаменту державної виконавчої служби МЮУ БігданА.В. подала апеляційну скаргу в якій, вказуючи на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні скарги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що дії посадових осіб ДДВС МЮУ, як щодо проведення дій, спрямованих на примусове виконання рішення суду, так і щодо відповіді на заяву боржника є правомірними, такими, що здійснені у відповідності до норм Закону, в межах наданих повноважень, у спосіб та порядок, передбаченими Конституцією та законами України. Судом не враховано, що реєстрація неповнолітних в квартиру боржника була проведена після винесення постанови про заборону користуватися квартирою та про заміну зберігача майна,дії державного виконавця щодо вчиненя дій за постановою від 9 вересня 2015 року та 19 листопада 2014 року, ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.02.16 року та за ухвалою ВССУ визнані правомірними, окрім цього рішення суду з вини боржника тривалий час не виконується, в той час як останній отримує незаконну вигоду в результаті передачі іншої квартири (по АДРЕСА_2) в оренду, яка також є предметом іпотеки за договором кредиту.

В судове засідання апеляційного суду представник Департаменту державної виконавчої служби МЮУ не з'явився,про про час та місце розгляду справи за азконом повідомлений належно. Неявка представника в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи і відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК не перешкоджає розгляду справи.

ОСОБА_4 проти апеляційної скарги заперечував вважаючи, що ухвала суду прийнята у відповідності до вимог закону, просив її відхилити. Підтримав подані письмові заперечення.

Представник ПАТ "Сбербанк" проти апеляційної скарги не заперечував та просив її задовольнити.Підтримав доводи, викладені у відзові на апеляційну скаргу.

Указом Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» ліквідовано апеляційний суд міста Києва та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду Апеляційним судом міста Києва.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Конституцією України, ЦК, ЦПК України, міжнародними конвеціями гарантується право особи на звернення до суду за поновленням її порушених або оспорюваних прав.

Відповідно до Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України (ст. 124). Аналогічне положення встановлено також ст. 18 ЦПК України.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права (п. 2 Постанови ППВСУ від 18.12.2009 № 14 "Про судове рішення у цивільній справі").

Отже, будь-яке судове рішення має бути виконане.

Згідно до вимог ст. 383 ЦПК України, в редакції 2004 року, учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 387 ЦПК України, в редакції 2004 року, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, на виконанні у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебуває виконавче провадження ВП № 33052396 з примусового виконання виконавчого листа № 2-616/11, виданого 15.03.2012 р. Шевченківським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Дочірній банк Сбербанку Росії» заборгованості за кредитним договором в розмірі 2 121 355,74 доларів США, що еквівалентно 16 146 487,08 грн.

В процесі примусового виконання рішення, державним виконавцем 09.09.2015 здійснено опис та накладено арешт на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, встановлено заборону користування та відчуження майном, яке належить боржнику.

Окрім цього, державний виконавець встановив заборону користування та відчуження описаного майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 та передав її на зберігання представнику стягувача (банку) - ОСОБА_8

Згідно ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 28.10.2015року задоволено скаргу ОСОБА_4 та скасовано акт опису та арешту майна від 09.09.2015. Це судове рішення скасовано Апеляційним судом м. Києва 16.02.2016року і в задоволенні скарги ОСОБА_4. відмовлено. Рішення набуло чинності.

З урахуванням зазначеного рішення, 05.04.2016 Шевченківським районним судом м. Києва ОСОБА_4також відмовлено у задоволені скарги на дії державного виконавця Нідченко Д.Є.

28.03.2017року ОСОБА_4 звертався до виконавчої служби з заявою про зняття заборони в користуванні квартирою АДРЕСА_1 та передачі квартири на зберігання скаржнику.

24.04.2017 Державний департамент виконавчої служби відділ примусового виконання рішень надав відповідь скаржнику про відсутність підстав щодо скасування заборони користування майном, зміни відповідального зберігача описаного й арештованого майна , оскільки на момент складання державним виконавцем акту опису й арешту, була відсутня інформація щодо наявності зареєстрованих у житловому приміщенні неповнолітніх осіб. Крім того, відповідно до довідки КП «Керуюча дирекція» неповнолітні особи зареєстровано вже після складання акту.

Задовольняючи скаргу ОСОБА_4, в частині дій ВДВС щодо зміни зберігача його майна, суд першої інстанції, врахував, що йому було вже відмовлено у скасуванні заборони користування майном та заміну зберігача з підстав того, що на момент здійснення таких дій не було інформації про реєстрацію в квартирі неповнолітніх осіб і останні були зареєстровані після здійснення опису та арешту майна проте вважав, що доказів зняття з реєстрації неповнолітніх осіб під час розгляду справи отримано не було,а тому це не позбавляє його права на повторне звернення з відповідним клопотанням , а державного виконавця обов'язку це перевірити .

Такі висновки суду не відповідають встановленим обставинам та вимогам закону,з огляду на що ухвалу суду в частині задоволення скарги ОСОБА_4неможливо визнати законною.

Як вбачається з довідки форми №3,виданої Комунальним концерном "Центр комунального сервісу" станом на 12 жовтня 2016 року, в квартирі АДРЕСА_1 з вересня 2016 року значаться зареєстрованими малолітні діти ОСОБА_4 - ОСОБА_4 та ОСОБА_11 . Таким чином, станом на час прийняття постанови від 9 вересня 2015 року про заборону користування квартирою та передачу її на відповідальне зберігання,проживання дітей не встановлено. Відповідно факт порушення діями державного виконавця права дітей на житло відсутній. Між тим, квартира є предметом іпотеки, і згоди на реєстрацію у ній будь - яких осіб ПАТ "Сбербанк» не надавало.

Згідно статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення,ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із отриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Ухвала суду першої інстанції вищезазначеним вимогам не відповідає.

Відмовляючи ОСОБА_4 у задоволені скарги в частині визнання неправомірними дій державного виконавця про відмову у знятті заборони користування квартирою з посиланням на те, що суд не має права перебирати ні себе функції органу, який за законом уаповноважений на прийняття певних рішень за результатам розгляду відповідних клопотань, суд свої висновки суду в чому саме полягає неправомірність дій державного виконавця щодо відмови у задоволенні заяви про заміну зберігача не мотивував, з огляду на що є слушними доводи представника банку про те, що підстава передачі майна на відповідальне зберігання іншій особі та визнання дій державного виконавці неправомірними в цій частині є суперечливими. Відповідно до Інструкції з примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.04.2012 №512/5 у разі необхідності після передачі майна на зберігання за постановою виконавця таке майно може бути передано на зберігання іншому зберігачу. У постанові зазначаються причина передачі майна іншому зберігачу, прізвище, ім'я та по батькові зберігача, який здійснював зберігання майна, та прізвище, ім'я та по батькові нового зберігачна. Постанова підписується виконавцем. У постанові робиться попередження новому зберігачеві майна про кримінальну та іншу відповідальність, встановлену законодавством, за його розтрату, відчуження, приховування, підміну, пошкодження, знищення або інші незаконні дії з майном, на яке накладено арешт. Копія постанови вручається новому зберігачу, до якої додається копія постанови про опис та арешт майна (коштів) боржника. У разі необхідності (наявність інформації про псування або розтрату майна тощо) виконавець до моменту передачі майна новому зберігачу може здійснити вихід за місцем зберігання майна для його огляду. У разі зміни кількісних чи якісних характеристик майна про це зазначається в постанові про призначення нового зберігача, при цьому виконавець готує повідомлення до органів досудового розслідування щодо притягнення зберігача до кримінальної відповідальності. Факт передачі майна новому зберігачу засвідчується актом виконавця або актом приймання-передавання майна, який долучається до постанови про заміну зберігача. Отже, зміна первісного зберігача обумовлена певними обставинами, які вимагають від державного виконавця вжиття заходів для заміни іншою особи, відповідальної за збереження майна до його реалізації. Між тим, необхідності передачі майна ОСОБА_4 на його зберігання, останнім не наведено, а судом не встановлено, відповідно підстав для визнання дій державного виконавця неправомірними в цій частині, не вбачається. Відповідно до ухвал Апеляційного суду м. Києва від 16.02.2016 року та ВССУ від 09.06.2016 року протиправності в діях державного виконавця проведених під час опису,арешту, встановлення заборони на користування квартирою та передачу її на відповідальне зберігання не встановлено. Зауважень від осіб, що були присутніми під час опису майна і арешту майна не надходило.

Опис майна проведено з відома боржника, ним підписано акт опису та передачі майна (квартири) на зберігання представнику стягувача.

З часу відкриття виконавчого провадження - з 14 червня 2012 року, боржником ОСОБА_4 в добровільному порядку жодного погашення заборгованості,яка складає значний розмір, не здійснено.

Відповідно до статті 129 Конституцій України, рішення суду є обов'язковим для виконання.

В частині відмови суду в задоволені скарги щодо протиправних дій державного виконавця по забороні користування квартирою,ухвала суду не оскаржується,і, відповідно до ст.367 ЦПК її законність апеляційним судом не перевіряється.

Посилання представника стягувача (ПАТ "Сбербанк") на те, що аналогічні дії державного виконавця щодо обмеження у праві користування боржником квартирою вже були предметом судового розгляду в інших справах, слід зазначити, що попередня скарга ОСОБА_4 подавалась з підставв бездіяльності державної виконавчої служби, оскільки на його звернення щодо скасування постанов, ВДВС відповідь не надавалась, остання ж скарга ОСОБА_4 подана з підстав протиправних дій - відмови ВДВС про скасування постанов від 24 квітня 2017 року. Ухвали Апеляційного суду та Вищого Спеціалізованого Суду Украни стосувались скарги щодо цих дій,але до набрання чинності ухвали суду від 6 серпня 2015 року про примусове приникнення до житла.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб,прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права та має бути законним і обгрунтованим.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні

Зазначеним вимогам ухвала суду, що оскаржується, не відповідає.

Згідно статті 376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин,що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими,невідповідність висновків суду,викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, подану його представником Бігдан Аліною Вікторівною задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 22 листопада 2017 року, в частині задоволення скарги ОСОБА_4 про визнання протиправних дій щодо відмови в заміні зберігача майна - скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову ОСОБА_4 в задоволені скарги на дії державного виконавця у зазначеній частині.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21.05.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: