АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/573/18 Справа № 178/133/17 Головуючий у 1 й інстанції - Берелет В.В. Доповідач - Демченко Е.Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Максюта Ж.І.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна подружжя,-

в с т а н о в и л а:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання договору удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю, розподіл майна подружжя, мотивуючи тим, що з 23 серпня 2003 року по 22 вересня 2015 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, під час котрого ними в кредит було придбано житловий будинок АДРЕСА_1, який вони вирішили продати та купити будинок у селі.

Вказував, що вони знайшли оголошення про продаж будинку АДРЕСА_2, зателефонували за вказаними у газеті номерами та дізналися, що продавцем вказаного будинку та земельної ділянки площею 0.2500 гектарі в межах згідно плану призначеного для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є ОСОБА_4

Зазначав, що ціна купівлі будинку та земельної ділянки була узгоджена сторонами в розмірі 150.000 грн. та 09 квітня 2015 року в рахунок укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку, ОСОБА_4 написав розписку, в якій зобов'язався оформити угоду нотаріально до 12 травня 2015 року та отримав від нього та ОСОБА_3 всю суму вартості будинку та земельної ділянки у розмірі 150.000 грн. Дана сума ними була отримана в якості передплати за продаж будинку АДРЕСА_1. Розписка складалася в селищній раді с.Дружба у присутності голови селищної ради ОСОБА_5

З метою надання гарантій про укладення у майбутньому належним чином оформленого договору купівлі продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_6 надав дозвіл на реєстрацію в спірному будинку ОСОБА_3 та їхніх дітей.

Посилаючись на те, що у травні 2015 року він посварився з ОСОБА_3 та разом із сином ОСОБА_7 переїхав проживати до своїх батьків, а потім дізнався, що 12 червня 2015 року ОСОБА_4 подарував спірний будинок та земельну ділянку ОСОБА_3 за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Кир'як К.А., просив суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки від 12 червня 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Кир`як К.А., удаваним; визнати нерухоме майно спільною сумісною власністю подружжя та визнати за ним прав власності на 1/2 частину будинку та земельної ділянки.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної оцінки доказам, які знаходяться в матеріалах справи, договір дарування є удаваним, оскільки він та відповідач ОСОБА_10 мали намір придбати спірне майно за договором купівлі-продажу у ОСОБА_4 за спільні кошти подружжя.

У відповідності до п.8 ч.1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року та ч.6 ст.147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Дніпропетровської області в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України у редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що з 23 серпня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с.10).

Від шлюбу сторони мають малолітніх дітей - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10,11).

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2015 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.12-13).

12 червня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були укладені договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як К.А. та зареєстровані в реєстрі за номером 239.

Таким чином, ОСОБА_3 набула право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташовані по АДРЕСА_3 на підставі договорів дарування від 12 червня 2015 року.

Право власності на житловий будинок та земельну ділянку зареєстровано у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 12 червня 2015 року, реєстраційні номера об'єктів нерухомого майна 04 та 20 (а.с.31-38).

Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_2 не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виникли інші правовідносини, ніж передбачені договорами дарування житлового будинку та земельної ділянки, а воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договорами.

Колегія суддів погоджується з висновком суду виходячи з наступного.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,15,16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст.717 ЦК України).

Відповідно до ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі, майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому.

Частиною 2 статті 719 ЦК України встановлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2015 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпродзержинського міського нотаріального округу Кир'як К.А. та зареєстровані в реєстрі за номером 239.

Відповідач ОСОБА_3 була зареєстрована у спірному будинку 12 березня 2015 року.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили.

Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в постанові «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають із змісту правочину.

Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України (у редакції Закону України від 18 березня 2004 року №1618-IV з відповідними змінами та доповненнями) позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1)факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2)спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3)настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.

Оскільки згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі №6-197цс14.

Матеріали справи не містять жодних доказів стосовно того, що спірний правочин є удаваним.

Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

По справі встановлено, що сторонами укладено і нотаріусом посвідчено саме договір дарування, а не договір купівлі-продажу з нотаріальним посвідченням. При цьому позивачем не надано належних та допустимих доказів, що при укладенні спірного договору дарування спрямованість волі його сторін була направлена на укладення договору купівлі-продажу. До того ж ці договори відрізняються за своєю правовою природою.

Позивачем не доведено, що між сторонами насправді було укладено договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна, а отже вимоги про визнання спірного нерухомого майна власністю подружжя та його поділ як такі, що витікають з визнання договору удаваним задоволенню не підлягають.

Посилання ОСОБА_2 на магнітний диск з записом передачі «Говорить Україна», яка транслювалася по центральному каналу українського телебачення 02 березня 2016 року, не можуть бути прийняти до уваги, так як в ній відповідач ОСОБА_4 підтвердив, що він подарував відповідачці ОСОБА_3 житловий будинок, оскільки в неї не було коштів.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенні, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Максюта Ж.І.