Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.10.2018 Справа №2-672/11

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області

в складі :

головуючого Братасюка В.М.

за участю секретаря Созанської Т.І.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Тернополі цивільну справу за позовом ПАТ «Комерційний Банк «Надра» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ВАТ «Комерційний Банк «Надра», що перейменовано на ПАТ «Комерційний Банк «Надра», звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року в сумі 42130,38 гривень. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 26.09.2007 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ «Надра» укладено кредитний договір №91/П/66/2007-980, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 27700 гривень на споживчі цілі зі сплатою 2,10% на місяць з терміном повернення до 24.09.2010 року. Однак відповідач скориставшись кредитними коштами, не здійснює платежів в рахунок погашення суми кредиту та відсотків, чим порушує взяті на себе зобовязання, в звязку з чим заборгованість за Договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року станом на 05.11.2010 р. становить 42130 гривень, яка складається з наступного: 21740,07 грн. непогашений кредит; 13057,13 грн. несплачені відсотки; 6973,18 грн. несплачена пеня за прострочення строків виконання зобовязання; 360 грн. несплачений штраф за прострочення строків сплати мінімально необхідного платежу. У звязку із тим, що відповідач не здійснює жодних дій для погашення заборгованості, позивач просить стягнути з відповідача в користь Банку зазначену суму боргу та понесені судові витрати.

Представник позивача в судове засідання не зявився, подано суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні відносно задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві на позов, та зазначив, що між сторонами відсутні кредитні правовідносини оскільки сторони договору не дійшли згоди щодо істотних умов, які визначені законом, відповідач кредитні кошти не отримував, позивачем не доведено належними та допустимими доказами надання кредитних коштів, розмір заборгованості не підтверджено первинними бухгалтерськими документами.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов до задоволення не підлягає з наступних обставин.

Згідно ст.ст.11, 509 ЦК України одними з підстав виникнення зобов'язань є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно положень ст.ст. 1054, 1055 ЦК України кредитний договір повинен бути укладений в письмовій формі та містити в собі положення щодо розміру та умов кредиту.

Відповідно до Кредитного договору №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_3 банк «Надра», надано позичальнику ОСОБА_2 кредит у розмірі 27700 гривень на споживчі цілі зі сплатою 2,10% на місяць з терміном повернення до 24.09.2010 року, згідно якого ОСОБА_3 надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 27700 гривень в порядку і на умовах, визначених цим договором (п.1.1 кредитного договору). Ціль кредитування споживчі цілі. Розмір відсотків за користування кредитом розраховується Банком на підставі відсоткової ставки 2,1% на місяць. Банк надає Позичальнику кредит строком до 24 вересня 2010 року (п.1.4 Кредитного договору).

Згідно пункту 2.1 кредитного договору надання кредиту проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, що відкритий Позичальником в рамках обраного Тарифного Пакету.

Днем надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника №5001, відкритому у відділенні №66 філії ВАТ КБ «Надра» (п.2.2 кредитного договору).

Вказаний Кредитний договір є споживчим, а тому для нього встановлено особливий порядок укладення.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст. 1, ст. 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозвязку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством.

Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за N 541/13808 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді: а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту. б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов'язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (п. 3.3 Правил).

Враховуючи вимоги ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил банк був зобов'язаний зазначити в кредитному договорі загальну (сукупну) вартість кредиту розраховану згідно з вимогами підпункту а) пункту 3.3. глави 3 Правил, шляхом зазначення реальної процентної ставки (у процентах річних) та абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі) з врахуванням чистої суми кредиту та реальних витрат Споживача по кредитному договору.

Вказані умови встановлені Правилами і є обов'язковими для застосування банками при укладанні кредитних договорів з споживачами, а тому такі умови є необхідними та обов'язковими для договорів даного виду.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив у п. 14, що суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Судом встановлено, що в даній справі відсутня згода за всіма істотними умовами договору, а саме: відсутня згода сторін щодо сукупної вартості кредиту вирахуваної згідно з п.3.3 Правил, яка є обов'язковою в силу ч. 4 ст. 11 Закону та п. 3.3 Правил.

Згідно з ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Порядок допустимості доказів визначається ч.2 ст.78 ЦПК України, яка визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст.95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч.1 ст. 612 ЦК України Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до змісту частини першої статті 1054 ЦК України з урахуванням статей 526, 527, 530 ЦК України, банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 2.1 кредитного договору передбачено, що надання кредиту проводиться шляхом перерахування коштів на поточний рахунок, що відкритий Позичальником в рамках обраного Тарифного Пакету.

Днем надання кредиту вважається день утворення заборгованості на позичковому рахунку позичальника №5001, відкритому у відділенні №66 філії ВАТ КБ «Надра» (п.2.2 кредитного договору).

Таким чином в силу вищенаведеного Позивач повинен довести перерахування кредитних коштів на поточний рахунок позичальника та виникнення заборгованості на позичковому рахунку позичальника.

У п.1.1 п.1 «Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №566 від 30.12.1998р. (зі змінами і доповненнями) зазначено, що: «Положення грунтується на законах України "Про Національний банк України", "Про банки і банківську діяльність" та "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", нормативно-правових актах Національного банку України та основних принципах міжнародних стандартів та національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку.

Регулювання бухгалтерського обліку і звітності в банках здійснює Національний банк України, який відповідно до цього Положення та з урахуванням загальноприйнятої у міжнародній практиці системи обліку розробляє та затверджує План рахунків бухгалтерського обліку Національного банку України, План рахунків бухгалтерського обліку банків України та інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності, які є обов'язковими для виконання банками України».

Підпунктом 2.1.1 п.2.1 вищевказаного Положення №566 визначено основні вимоги до первинних облікових документів, а саме:

«Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій.

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів (непаперовій формі) повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання документа; назву підприємства (банку), від імені якого складений документ; місце складання документа; назву отримувача коштів; зміст операції (підстави для її здійснення); суму операції (цифрами та прописом). Сума операції може бути відображена цифрами за відсутності на документі суми прописом, якщо цей документ формується за допомогою програмногозабезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку України; номери рахунків; назву банку (отримувача та платника коштів); підписи осіб, відповідальних за здійснення операції та правильність її оформлення (підтвердження підпису на документі в електронному вигляді здійснюється за допомогою електронного коду працівника або електронного підпису).

Первинні документи як у паперовій формі, так і у вигляді електронних записів можуть мати й інші додаткові реквізити.

Первинні документи, які не містять обов'язкових реквізитів, є недійсними і не можуть бути підставою для бухгалтерського обліку».

Відповідно до п.4 «Положення про організацію операційної діяльності в банках України», затвердженого постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2003р. (зі змінами і доповненнями) операції, які здійснюють банки, мають бути належним чином задокументовані.

Підставою для відображення операцій за балансовими та/або позабалансовими рахунками бухгалтерського обліку є первинні документи (п.4.2 Положення №254).

Первинні документи мають бути складені під час здійснення операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення в паперовій та/або в електронній формі (п.4.3 Положення №254).

Залежно від виду операції та типу контрагентів первинні документи банку (паперові та електронні) класифікують за такими ознаками: а) за місцем складання: зовнішні (одержані від клієнтів, державних виконавців та інших банків); внутрішні (оформлені в банку); б) за змістом: касові; меморіальні (для здійснення безготівкових розрахунків із банками, клієнтами, списання коштів з рахунків та внутрішньобанківських операцій) (п.4.4 Положення №254).

Касовими документами оформляються операції з готівкою. Вони поділяються на прибуткові та видаткові. Касові документи оформляються відповідно до вимог, визначених нормативно-правовими актами Національного банку з організації касової роботи в банках України (п.4.5 Положення №254).

Меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать такі розрахункові документи: меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; інші документи (інші платіжні інструменти, що визначаються нормативно-правовими актами Національного банку) (п.4.5 Положення №254).

У первинних документах, на підставі яких здійснюються записи в бухгалтерському обліку, мають зазначатися номери кореспондуючих рахунків за дебетом і кредитом, сума операції в грошовому виразі, дата виконання, підпис відповідального виконавця, підпис контролера (якщо операція підлягає додатковому контролю), підпис уповноваженої особи (якщо підставою для здійснення операції було відповідне розпорядження) (п.4.8 Положення №254).

Первинні документи складаються на бланках форм, затверджених відповідно до законодавства України. Документування операцій може здійснюватися з використанням бланків, виготовлених банками самостійно, які повинні містити обов'язкові реквізити чи реквізити форм, затверджених відповідно до законодавства України.

Первинні документи складаються на паперових носіях або в електронній формі та мають містити такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства (банку), що склало документ; зміст та обсяг операції (короткий зміст операції та підстава для її здійснення), одиницю її виміру; посади осіб, відповідальних за здійснення операції і правильність її оформлення; особистий підпис (електронний цифровий підпис) та інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні операції (п.4.10 Положення №254).

До обов'язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (крім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; сума операції (цифрами та словами). Сума операції може бути відображена лише цифрами, якщо цей документ формується за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами Національного банку; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів) (п.4.11 Положення №254).

Відповідно до п.2.16 Положення №254 під час приймання розрахункових документів відповідальний виконавець перевіряє правильність їх оформлення і засвідчує своїм підписом та відбитком штампа банку.

Меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України (1.19-1 ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»).

Отже, підставою для бухгалтерського обліку операцій банку є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій, для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками застосовуються меморіальні документи, а виходячи з визначення понять меморіальних документів перерахування Банком кредитних коштів з позичкового рахунку 5001 на поточний рахунок ОСОБА_2 необхідно було здійснити зі складанням банком меморіального ордеру.

У позовній заяві позивач зазначає, що кредит було отримано відповідачем 26.09.2007 року, що підтверджується меморіальним ордером №1 від 26.09.2007 року, який міститься в матеріалах справи.

Проте, суд зауважує, що у меморіальному ордері отримувачем коштів не зазначено ОСОБА_2, у призначенні платежу меморіального ордера відсутнє посилання на кредитний договір, як підставу здійснення операції, а зазначено «ОСОБА_4 коштів по ПК Віза згідно терміналу ban83054 від 26.09.2007», за дебетом рахунку не вказано позичковий рахунок позичальника 5001, а зазначено рахунок 7125, належність якого відповідачу не доведено.

Таким чином, меморіальний ордер №1 від 26.09.2007 року не може бути належним та допустимим доказом щодо суми отриманого відповідачем ОСОБА_2 кредиту у розмірі 27700 гривень за кредитним договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року.

Відповідно до частини 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому викладені в позові твердження стосовно обставин видачі кредиту відповідачу не знайшли документального підтвердження, так як позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів, а саме меморіального ордеру, оформленого згідно з вимогами вище вказаного Положення, а відтак є недоведеним факт надання грошових коштів відповідачу.

В обґрунтування розміру заборгованості за кредитним договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року, позивачем надано суду розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 05.11.2010 та Розшифровку суми заборгованості до розрахунку заборгованості ОСОБА_2 по кредитному договору 91/П/66/2007-980 26.09.2007року.

Проте, як вбачається з аналізу наданих позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, розшифровки суми заборгованості, та наведених правових норм, зазначені розрахунок та розшифровка суми заборгованості не відповідають вимогам до первинних документів визначених Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та Положенням про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженим Постановою Правління Національного банку України від 30.12.1998року №566.

Вказаний розрахунок заборгованості за кредитним договором та розшифровка суми заборгованості складені під час складання позову представником позивача, а не під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її закінчення із зазначенням всіх вищевказаних реквізитів, посад та підписи осіб, відповідальних за здійснення операцій в банку та правильність їх оформлення, а тому не може підтверджувати існування кредитної заборгованості, так як не є касовим документом та документом первинного бухгалтерського обліку відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

З огляду на зазначене, розрахунок заборгованості та розшифровка суми заборгованості не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів по справі.

Вищевикладена позиція стосовно необхідності дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знаходить відображення у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.01.2018року по справі №161/16891/15-ц.

За вищевказаною Постановою, Верховний Суд залишив без задоволення касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 банку «Приватбанк», а рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 30 березня 2016 року без змін.

Отже, за результатами розгляду справи №161/16891/15-ц ПАТ КБ «ПриватБанку» було відмовлено в задоволенні позову про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитом з підстав його недоведеності.

Верховний Суд погодився з позицією судів попередніх інстанцій стосовно того, що:

-позивач у порушення вимог частини першої статті 60 ЦПК України в редакції Кодексу, що діяла на час розгляду справи, не довів належними доказами (первинними документами, оформленими відповідно до вимог статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»)наявність заборгованості у відповідача перед банком;

-виконаний банком розрахунок заборгованості не є належним доказом, який б доводив обґрунтованість вимог позивача.

Також, в Постанові від 30.01.2018 по справі №161/16891/15-ц Верховний Суд зауважив, що:

«Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.».

У вищезгаданій Постанові Верховний Суд також вказував на те, що суди мотивували свої рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами.

Аналогічна позиція стосовно первинних документів відображена і в Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2018 року у справі № 364/737/17, де зазначено, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладення договору на умовах, які вказані банком у позовній заяві. Позивачем не надано доказів на підтвердження розміру наданого відповідачу кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо тіла кредиту, розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами.

Така ж позиція була висловлена і в Ухвалі Верховного Суду України від 15.06.2011 по справі №6-4882св11 згідно якої, належними доказами, що підтверджують наявність або відсутність заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені в порядку ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", які встановлюють розмір заборгованості.

Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що в даному випадку, позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів щодо надання кредитних коштів відповідачу за кредитним договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року, також не доведено наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному позивачем у розрахунку заборгованості за кредитним договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року станом на 05.11.2010року, тому підстави для задоволення позову відсутні, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.11, 509, 525, 526, 638, 1047, 1054, 1055 ЦК України, ст.ст.8,9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», суд,

В И Р І Ш И В:

В задоволені позову Публічного акціонерного товариства ОСОБА_3 «Надра» (м.Київ, вул.Артема,15, індекс 04053) до ОСОБА_2 (м.Тернопіль, вул.Ломоносова,54, індекс 46002) про стягнення заборгованості за кредитним договором №91/П/66/2007-980 від 26.09.2007 року в розмірі 42130 гривень - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку, визначеному п. 15.5 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, до Тернопільського апеляційного суду шляхом подачі через суд першої інстанції, у 30-денний строк з дня проголошення рішення, апеляційної скарги. Учасники справи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий суддяОСОБА_4