Постанова

Іменем України

25 квітня 2018 року

м. Київ

справа № 550/85/16-ц

провадження № 61-3138св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року у складі судді Антонова А. А. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року у складі колегії суддів: Абрамова П. С., Гальонкіна С. А., Лобова О. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 07 червня 2011 року між ним та ОСОБА_4 був укладений попередній договір на придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами і земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1, після чого передав їй грошові кошти в розмірі 66 000 грн як завдаток. 29 грудня 2011 року між ним та ОСОБА_2 був укладений шлюб. 25 грудня 2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_4 уклали договори купівлі-продажу вищезгаданого житлового будинку та земельної ділянки.

Враховуючи, що дане майно було набуте хоча й під час шлюбу, але за кошти, які належали йому особисто, просив визнати зазначені житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку його особистою приватною власністю та визнати за ним право власності на це майно.

У березні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду зі зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права особистої приватної власності.

Зустрічний позов мотивовано тим, що 29 грудня 2011 року вона вступила в шлюб з ОСОБА_1 05 червня 2011 року мати подарувала їй 66 000 грн на придбання в особисту власність будинку та земельної ділянки, які вона передала ОСОБА_1 з метою, щоб той передав їх ОСОБА_5 у рахунок оплати за придбання в майбутньому належних їй житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1. 25 грудня 2012 року вона та ОСОБА_4 уклали договір купівлі-продажу вищезазначених будинку та земельної ділянки.

Враховуючи, що дане майно було набуте хоч і під час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, просила визнати зазначені житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку її особистою приватною власністю та визнати за нею право власності на це майно (а. с. 39-40).

Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 15 березня 2016 року зустрічний позов ОСОБА_2 об'єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 (а. с. 42).

Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права особистої приватної власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини житлового будинку літ. А-1 з господарськими будівлями та спорудами: літньої кухні літ. Б, сараїв літ. б, В, погреба літ. б1, вбиральні літ. Т, огорожі літ. № 1, воріт огорожі № 2, колодязю питного № 3, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права особистої приватної власності задоволено частково. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини житлового будинку літ. А-1 з господарськими будівлями та спорудами: літньої кухні літ. Б, сараїв літ. б, В, погреба літ. б1, вбиральні літ. Т, огорожі літ. № 1, воріт огорожі № 2, колодязю питного № 3, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини земельної ділянки площею 0,25 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,25 га, розташовані за адресою: АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а тому визнання права власності у такому випадку здійснюється за правилами, що передбачені статтями 60, частиною першою статті 71 СК України.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що посилання сторін на те, що кошти, сплачені за купівлю будинку і земельної ділянки, були їхньою особистою власністю, належними та допустимими доказами не підтверджені.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій помилково застосовано положення статті 60 СК України до правовідносин, що виникли між сторонами, оскільки встановлено, що грошові кошти на купівлю будинку ним було передано ОСОБА_4 ще до укладення шлюбу з ОСОБА_2 Вказує, що суду надано належні докази на підтвердження його майнового стану, що в достатній мірі підтверджує його фінансову спроможність на придбання спірного майна.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт придбання спірного нерухомого майна саме за кошти, які належали особисто позивачці (ОСОБА_2.), підтверджено нотаріально посвідченими договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 грудня 2012 року, які було укладено нею, як покупцем, з ОСОБА_3

Ухвалою від 04 липня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1

Ухвалою від 25 липня 2016 року суддею Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_2 та зупинено виконання рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права особистої приватної власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_3, про визнання права особистої приватної власності призначено до судового розгляду.

Відзивів на касаційні скарги до суду не надходило.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

22 січня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 29 грудня 2011 року по 29 грудня 2015 року (а. с. 7, 8).

За час перебування у шлюбі подружжя придбало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,25 га, які розташовані по АДРЕСА_1 (а. с. 9).

Право власності на спірне майно зареєстровано за ОСОБА_2 (а. с. 14).

Відповідно до статтей 60, 61 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком тих, які виключено з цивільного обороту.

Положеннями статтей 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Як роз'яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17.

Належних доказів на підтвердження факту того, що спірне майно набуто ОСОБА_1 або ОСОБА_2 окремо один від одного за рахунок їхніх особистих коштів, сторонами суду не надано.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили з того, що спірне майно набуто в період перебування сторін справи у шлюбі, а та обставина, що воно зареєстроване на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Тому доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про належність спірного майна особисто їй у зв'язку з тим, що договори купівлі-продажу укладалися з ОСОБА_3 саме нею, як покупцем, є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 про те, що він мав фінансову можливість придбати спірне майно за свої особисті кошти ще до реєстрації шлюбу з ОСОБА_2, на висновки судів попередніх інстанцій також не впливають, оскільки стосуються попереднього договору купівлі-продажу, який лише вказує на наміри сторони у подальшому укласти основний договір. Разом з тим договори купівлі-продажу від 25 грудня 2012 року засвідчують набуття майна саме під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі.

Зважаючи на те, що сторонами у справі не доведено факту набуття спірного майна за особисті кошти кожного з них і що між ними існує спір про належність цього майна, суди попередніх інстанцій правомірно дійшли висновку про визнання права власності за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 1/2 його частини, з урахуванням положень сімейного законодавства України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до положень статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до частини першої статті 415 ЦПК України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги приймає постанову відповідно до правил, встановлених статтею 35 та главою 9 розділу III цього Кодексу, з особливостями, зазначеними в статті 416 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року залишити без змін.

Виконання рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 19 квітня 2016 року поновити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк