Провадження № 22ц-824/488/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 30% з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення сином повноліття.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 серпня 1999 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був у 2015 році. Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказує, що відповідач участі у вихованні дитини не бере, коштів на його утримання не надає, а син знаходиться повністю на її утриманні.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 25 вересня 2015 року і до досягненню дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із цим рішенням, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що місцевим судом не було враховано письмових доказів, якими він обґрунтовував заперечення проти позову, а також того, що він виконує свої обов'язки по утриманню сина добровільно, і жодні права їхнього сина не були ним порушені.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що дитина проживає з позивачкою і для найкращого забезпечення інтересів дитини, з метою забезпечення її права на належне матеріальне утримання, суд вважав необхідним позов ОСОБА_4 задовольнити частково.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.07.2015 року шлюб між сторонами розірвано. (а.с. 3-5)

Від даного шлюбу сторони мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьками дитини записані: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується копією про свідоцтва про народження дитини. (а.с. 6)

Ухвалою суду від 06.04.2018 року витребувано з Пенсійного фонду України в якості доказу інформацію щодо отриманих відповідачем ОСОБА_3 та сплачених страхових внесків за період з 01.09.2015 року по 01.03.2018 року включно, яка міститься в Реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, обробка даних якого здійснюється Пенсійний фондом України, а також витребувано від Державної податкової інспекції Шевченківського району Головного управління Державної фіскальної служби України в м. Києві в якості доказу інформацію про розмір доходів отриманих відповідачем ОСОБА_3 та сплачених з них податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків.

Ухвала виконана, відповіді містяться в матеріалах справи. (а.с. 146-149, 170)

На підтвердження виконання своїх батьківських обов'язків по утриманню дитини відповідачем ОСОБА_3 надано копії платіжних квитанцій. (а.с. 41-66, 133-145)

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно положень ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Таким чином, судовий (спірний) спосіб виконання обов'язку утримувати дитину, тобто стягнення аліментів на підставі рішення суду, є можливим у разі відсутності домовленості (договору) між батьками про сплату аліментів.

За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду.

Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо самого розміру аліментів, які сплачуються добровільно.

Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов'язку по утриманню дитини.

Як роз'яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року за №3 «Про застування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

При визначенні розміру аліментів на утримання дитини, суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, малолітня дитина проживає разом з матір'ю, перебуває на її утриманні, відповідно до вимог сімейного законодавства дитина має право на отримання матеріальної допомоги з боку своїх батьків.

Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову.

За положенням ч. 8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватись із максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Вирішуючи спір, суд правильно визначив характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-80 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, зокрема дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач ОСОБА_3 є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований, докази про наявність медичних протипоказань, встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, відсутні, інших дітей, які перебували б на утриманні відповідача, немає, тому відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітньої дитини, та враховуючи рівність обов'язків батьків по утриманню дитини, відсутність будь-яких даних про незадовільний стан здоров'я дитини та відсутність доказів незадовільного матеріального стану дитини, при цьому враховуючи працездатний вік платника аліментів, що дозволяє йому працювати і утримувати власну дитину, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог у розмірі ? частини від всіх видів доходу (заробітку) відповідача.

Рішення суду першої інстанції містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, не встановлено.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 13 червня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: