Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 191/1050/17-ц

провадження № 61-32105св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач 1 - прокуратура Дніпропетровської області,

відповідач 2 - Держава казначейська служба України,

представник відповідача 2 - Бутіній Олена Анатоліївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області в складі судді Гречко Ю. В. від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області в складі колегії суддів: Деркач Н. М., Петешенкової М. Ю., Макарова М. О. від 05 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 26 березня 2010 року Новомосковським міжрайонним прокурором в Дніпропетровській області відносно нього була порушена кримінальна справа № 33109021 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 271 КК України. 06 квітня 2010 року йому було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 20 жовтня 2010 року йому було пред'явлено обвинувачення за частиною другою статті 271 КК України за порушення вимог статтей 6, 18 Закону України «Про охорону праці» та інших законодавчих актів про охорону праці, у результаті чого 21 червня 2009 року при відключенні побутових абонентів, які мають заборгованість за спожиту електричну енергію, в районі будинку № 71 по вул. Лермонтова в м. Новомосковську Дніпропетровської області загинув електромонтер з обслуговування розподільних мереж Новомосковського РЕМ. 17 листопада 2010 року слідчим Новомосковської міськрайонної прокуратури винесено постанову про закінчення досудового розслідування та 30 листопада 2010 року йому пред'явлено обвинувачення за частиною другою статті 271 КК України. 09 лютого 2017 року прокурором Новомосковської місцевої прокуратури молодшим радником юстиції Козловим С. Г. винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальні справі за його обвинуваченням та 17 лютого 2017 року постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області кримінальна справа за його обвинуваченням була закрита у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Протягом розслідування кримінальної справи йому був обраний запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд, в ході судового розгляду справи його 97 разів викликали до суду. Незаконне притягнення до кримінальної відповідальності спричинило шкоди його репутації, призвело до нервових переживань та постійного стресу. Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінює в 265 600 грн і просив суд стягнути зазначену суму з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджет України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь.

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 моральну шкоду, завдану незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, в розмірі 262 400 грн. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено факт спричинення йому моральної шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування, та наявності підстав для її стягнення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року апеляційні скарги Державної казначейської служби та Прокуратури Дніпропетровської області відхилено. Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду, зазначив про те, що правильними є висновки місцевого суду про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди на користь позивача, оскільки матеріалами справи підтверджено спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок притягнення його до кримінальної відповідальності без законних на те підстав, такий висновок відповідає вимогам статті 1176 ЦК України та положенням Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Крім того, судом першої інстанції правильно, відповідно до вимог частини другої, третьої статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», визначено розмір суми відшкодування моральної шкоди позивачу.

У липні 2017 року Прокуратура Дніпропетровської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд змінити оскаржувані судові рішення, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 131 200 грн.

Касаційна скарга мотивована тим, що при розрахунку суми відшкодування позивачу моральної шкоди судам попередніх інстанцій необхідно було виходити з прожиткового мінімуму в розмірі 1600 грн.

Судові рішення в частині відмови в позові до прокуратури Дніпропетровської області до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд установив, що 26 березня 2010 року Новомосковським міжрайонним прокурором Дніпропетровської області було порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_4 за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 271 КК України.

06 квітня 2010 року позивачу було обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

20 жовтня 2010 року ОСОБА_4 пред'явлено обвинувачення у скоєнні злочину, передбаченого частиною другою статті 271 КК України.

09 лютого 2017 року прокурором Новомосковської місцевої прокуратури було винесено постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальні справі № 33109021 відносно ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 271 КК України, у зв'язку з відсутністю в діях останнього складу правопорушення.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2017 року кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_4 була закрита у зв'язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення.

Частиною першої статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року

N 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон N 266/94-ВР) визначено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Статтями 2, 4 Закону N 266/94-ВР передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивач незаконно перебував під слідством і судом 82 місяці, що є підставою для відшкодування на його користь моральної шкоди за рахунок коштів державного бюджету.

Крім того, відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Згідно зі статтею 13 Закону N 266/94-ВР питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12.

Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Аналіз вищевказаної норми закону свідчить про те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Таким чином, суди дійшли правильного висновку про те, що тривалість перебування ОСОБА_4 під слідством і судом складає 82 місяці, у зв'язку із чим позивачу було завдано моральної шкоди, розмір якої судами визначено з урахуванням її доведеності позивачем та виходячи із засад розумності, виваженості і справедливості та з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15.

Доводи касаційної скарги про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів заподіяння йому моральних страждань безпідставні, оскільки висновки судів попередніх інстанцій вказують на те, які незаконні дії щодо позивача призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначений судами попередніх інстанцій розмір шкоди не порушує положень статті 13 Закону N 266/94-ВР, яка передбачає мінімальний розмір моральної шкоди. Проте, урахувавши всі обставини конкретної справи, глибину моральних страждань, надані позивачем докази, суд належним чином обґрунтував розмір стягнутої моральної шкоди у 262 400 грн.

Інші доводи касаційної скарги на законність та обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень не впливають, висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу прокуратури Дніпропетровської області залишити без задоволення.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2017 року в частині позову ОСОБА_4 до прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями та рішеннями органу досудового розслідування залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило