ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2646/14-ц Номер провадження 22-ц/814/79/18Головуючий у 1-й інстанції Шелудяков Л. В. Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Бутенко С.Б., Обідіної О.І., при секретарі судового засідання Діхтяр Т.В., -

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В :

У червні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Терешківської сільської ради Полтавського району про визнання права власності на земельну ділянку. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 02.03.2011 року він придбав у ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік» Терешківської сільської ради, Полтавського району Полтавської області. Вказував, що того ж дня між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено та підписано Попередній договір купівлі-продажу. В нотаріальному порядку договір посвідчено не було, оскільки ОСОБА_4 терміново потрібні були кошти для лікування, також домовились, що після одужання ОСОБА_4 зареєструють договір в законному порядку. Однак, ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 помер, тому позивач немає можливості нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу земельної ділянки. З урахуванням викладеного, позивач прохав суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки таким що відбувся та визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Заочним рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 до Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку - задоволено в повному обсязі.

Визнано договір купівлі-продажу від 02.03.2011 року на земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік», Терешківської сільської ради, Полтавського району Полтавської області таким, що відбувся.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

Роз'яснено порядок оскарження заочного рішення.

З даним рішенням суду не погодився ОСОБА_2 (особа, що не брала участі у справі, але вважає, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права та обов'язки) та подав на нього апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, та необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального, та процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує на те, що він з 2010 року використовує земельну ділянку, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Площею 0,07 га, яка належала ОСОБА_6, та є предметом позову у даній справі. Вказує, що після смерті ОСОБА_6 09 грудня 2016 року, її спадкоємці до с/т «Керамік» не зверталися та, відповідно, членами обслуговуючого кооперативу не стали. Також зазначив, що вказана земельна ділянка тривалий час заростала бур'янами чагарниками, а тому ОСОБА_2 за власні кошти привів її у придатний для використання стан без доглянуту земельну ділянку, яка знаходиться в одному масиві серед інших. В зв'язку з цим, рішенням зборів членів с/т «Керамік» оформленим протоколом №3 від 21 березня 2015 року, земельну ділянку, яка належала померлій ОСОБА_6, була виділена йому в оренду строком на 20 років. Вказує, що орендну плату за користування вказаною земельною ділянкою він сплачує вчасно і в повному обсязі, заборгованість з орендних платежів відсутня, що підтверджується відповідною довідкою с/т «Керамік».

Перевіркою обґрунтованості доводів апеляції щодо наявності прав у апелянта, на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції встановлено, що на момент винесення рішення судом першої інстанції вказана особа добросовісно, з відома і погодження інших членів садового товариства «Керамік», заволоділа спірною земельною ділянкою, та починаючи з 2010 року відкрито і безперервно користується нею і несе тягар по утриманню її стану в належному порядку. Починаючи з 2015 року сплачує кооперативу орендну плату за спірну земельну ділянку та продовжує нести тягар по утриманню земельної ділянки в належному стані. Зважаючи на викладене, позовні вимоги та предмет судового розгляду, в цілому стосуються прав та законних інтересів апелянта, як фактичного володільця, право на захист якого закріплено ст. 396 ЦК України, що відповідно дає йому право на апеляційне оскарження та проведення апеляційного розгляду поданої апеляційної скарги по суті.

Від позивача у справі ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримуючи рішення суду першої інстанції, прохав постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2014 року в цивільній справі №545/2646/14-ц. В подальшому останнім подано заяву з проханням залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Судове засідання проводилося в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення сторін згідно положень передбачених ч.13ст.7 ЦПК України, та ч.1 ст. 369 ЦПК України, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що скарга підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Частиною 1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВЕТ №362001 від 10.07.2007р., ОСОБА_4 є власником земельної ділянки площею 0,07 га, призначеної для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік» Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області (а.с.10). Технічна документація на земельну ділянку останнім за життя не складалася, кадастровий номер земельній ділянці не присвоювався.

Відповідно до Попереднього договору від 02.03.2011р. укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, останній виявив намір придбати у ОСОБА_4 приватизовану земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік», Терешківської сільської ради, Полтавського району Полтавської області. Пунктами 2,3,4 вказаного договору передбачено, що ОСОБА_3 передає ОСОБА_4 12000,00 грн., а останній передає ОСОБА_5 оригінали документів на земельну ділянку, а саме, свідоцтво про право на спадщину за законом №ВЕТ 362001 від 10.07.2007р. та зобов'язується в строк до 01.07.2011р. оформити державний акт на своє ім'я та інші документи на вказану земельну ділянку (а.с.4).

Як вбачається з свідоцтва про смерть серії 1-КЕ №058950 від 09.12.2006р. виданого Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що 02 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено попередній договір, досягнуто всіх істотних умов договору купівлі-продажу відповідно до вимог ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України, а тому є всі підстави для визнання договору купівлі-продажу земельної ділянки таким що відбувся, та визнати за позивачем право власності на земельну ділянку площею 0,07 га, призначену для ведення садівництва, яка розташована на території садівничого товариства «Керамік», Терешківської сільської ради, Полтавського району Полтавської області.

Проте, колегія суддів не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Положеннями ст. 657 ЦК України та ст. 132 ЗК України (в редакції на момент укладання попереднього договору), було передбачено, що угоди про перехід права власності на земельну ділянку підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Такі угоди в обов'язковому порядку повинні містити наступні умови: назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) права та обов'язки сторін; ж) кадастровий номер земельної ділянки; з) момент переходу права власності на земельну ділянку.

За змістом статті 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Виходячи з встановлених обставин справи та положень чинного на той час законодавства, яким передбачалася державна реєстрація угод про перехід права власності на земельну ділянку, наданий позивачем договір у зв'язку з недотриманням форми укладення основного договору, є не укладеним та не створив прав та обов'язків для його сторін, а тому не міг бути правовою підставою для набуття права власності позивачем.

Виходячи зі змісту частини другої статті 220 ЦК України, вона не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації. Момент вчинення таких правочинів згідно зі статтею 210, частиною четвертою статті 132 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) пов'язується з державною реєстрацією, тому він не є укладеним й не створюють прав та обов'язків для сторін.

Колегія суддів, зважаючи на неузгодженість на той час норм, якими врегульовано дане питання, Цивільного та Земельного кодексів України, вважає за необхідне зазначити, що оскільки наявний у справі договір мав форму попереднього договору, то навіть за умови, що він вважався укладеним на той час, зобов'язання за ним в силу положень ч.3 ст. 635 ЦК України все рівно припинилися 10.07.2011року, та не існували на момент винесення оскаржуваного рішення суду першої інстанції, а тому він знову ж таки не міг бути правовою підставою для набуття права власності позивачем.

Судом встановлено, що 02 березня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено попередній договір, за умовами якого ОСОБА_4 зобов'язався не пізніше 10 липня 2011 року укласти з ОСОБА_5 договір купівлі-продажу земельної ділянки.

Стаття 635 ЦК України не передбачає такого правового наслідку порушення взятого на себе в попередньому договорі зобов'язання щодо укладення основного договору, як спонукання до його укладення в судовому порядку.

Зазначене узгоджується з вимогами частини третьої статті 635 ЦК, згідно з якою зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку, встановленого попереднім договором.

За таких обставин інша сторона попереднього договору може претендувати на відшкодування збитків відповідно до частини другої статті 635 ЦК України.

Припинення зобов'язання з попереднього договору внаслідок не укладення основного договору протягом встановленого попереднім договором строку унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов'язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов'язання як правової підстави для виникнення в набувача права власності на майно.

Такі висновки щодо застосування відповідних норм права викладені в постановах Верховного суду від 23 січня 2018 року (справа №2-2544/10), від 02 вересня 2015 року (справа №6-226цс14), які за приписами ч.4 ст.263 ЦПК України та ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Виходячи з обставин справи, викладених вище висновків суду, зважаючи на форму існуючого між сторонами договору, той факт, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер та відповідно не міг підтвердити свою остаточну волю на продаж належної йому земельної ділянки, висновки суду першої інстанції є незаконними та такими, що не відповідають змісту норм матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2014 року підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 03 жовтня 2014 року - скасувати.

Постановити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання права власності на земельну ділянку - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови виготовлено 11 грудня 2018 року.

Головуючий суддя : _______________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.Б. Бутенко ______________ О.І. Обідіна