Справа № 344/6726/17
Провадження № 22-ц/779/262/2018
Головуючий у 1 інстанції Татарінова О. А.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2018 року м. Івано-Франківськ

Апеляційний су д Івано-Франківської області в складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Томин О.О.

за участю секретаря Бойчука Л.М.

представника апелянта ОСОБА_1 ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду в складі судді Татарінової О.А., ухвалене 23 листопада 2017 року в м. Івано-Франківську,

в с т а н о в и в:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 24 грудня 2015 року між ними укладено договір позики, за яким останній позичив грошові кошти у розмірі 3 000,00 Євро, що підтверджується квитанцією грошового переказу Money Express E.P., S.A. №84318113. Згідно умов договору відповідач зобовязувався повернути кошти по першій вимозі. Позивач неодноразово усно вимагав повернення коштів, а 10 травня 2017 року звернувся із письмовою заявою з приводу цього. Оскільки в добровільному порядку борг не повернуто, просив стягнути на його користь 86 100,00 грн, що еквівалентно сумі позики, витрати на правову допомогу в розмірі 3 840,00 грн, а всього 89 940,00 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне зясування обставин, що мають значення для справи. Вважає помилковим висновок суду щодо неподання ним доказів підтвердження укладення договору позики. При цьому не враховано квитанцію грошового переказу, яка підтверджує факт отримання ОСОБА_3 цих коштів, з приводу чого пояснення надавав його представник. Що відповідно свідчить про укладення відповідного договору. Натомість, місцевий суд прийняв до уваги показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, хоча такі не містять інформації про предмет доказування.

З цих підстав просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Згідно п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402-VIII апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з чим справа підлягає розгляду Апеляційним судом Івано-Франківської області.

В засіданні апеляційного суду представник апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

Представник ОСОБА_3 доводів скарги не визнав посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Вислухавши доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

За змістом п.3 ст. 3 ЦПК України (в редакції Закону № 2147 VІІІ від 3 жовтня 2017 року) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим апеляційний суд застосовує норми ЦПК України від 18 березня 2004 року, які діяли на час ухвалення оскаржуваного рішення. А справу переглядає в порядку, передбаченому ЦПК України в редакції від 3 жовтня 2017 року.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ним не доведено факту укладення договору позики, а отже, відсутні правові підстави для стягнення боргу з відповідача.

На переконання колегії суддів апеляційної інстанції такий висновок місцевого суду є обґрунтованим з огляду на наступне.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, згідно якої якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України допускає пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов'язанням її повернення та дати отримання коштів.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позикодавцем та боржником правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ОСОБА_1 покликався на те, що між сторонами укладено договір позики, підтвердженням чого є квитанція грошового переказу на імя ОСОБА_3 коштів у сумі 3 000,00 Євро. Саме ці кошти з врахуванням їх еквіваленту в національній валюті України гривні і просив стягнути з відповідача.

Як вбачається з копії квитанції грошового переказу Money Express E.P., S.A. №84318113, долученої позивачем на підтвердження своїх вимог, ОСОБА_1 перерахував ОСОБА_7 кошти у розмірі 3 000,00 Євро (а.с.5).

Разом із тим, ця квитанція не містить жодної інформації про укладення договору позики: дату договору, істотні умови договору, відомості про сторін договору, відсутня фіксація факту передачі грошових коштів від позивача відповідачу у якості саме позики із зобовязанням наступного їх повернення у визначений строк тощо. В ній відсутні також їхні підписи. За таких обставин, вказана квитанція ніяким чином не підтверджує факт реального укладення між сторонами договору позики.

Самого факту отримання цих коштів відповідач не заперечував, посилаючись на іншу їх юридичну природу отримання. Наведена обставина підтверджується також письмовими матеріалами справи (а.с. 27-28, 45-57), поясненнями в судовому засіданні його представника, свідків ОСОБА_8, ОСОБА_6

Відтак, за відсутності належної письмової форми договору позики неможливим є встановлення його реального характеру. А отже, відсутнім є доказ не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року) кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Як передбачено ч.2 ст. 64 ЦПК України (в редакції Закону від 18 березня 2004 року) письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу.

Аналогічні положення містяться у ст. ст. 78, 81, 95 ЦПК України (в редакції від 3 жовтня 2017 року).

Враховуючи вищенаведені обставини суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що надана позивачем копія квитанції не підтверджує укладення між сторонами договору позики, а тому у урахуванням правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 за їх недоведеністю.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, враховуючи відсутність додатково поданих доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відтак, оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуване рішення ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права, підстав для задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 23 листопада 2017 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 7 березня 2018 року.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

ОСОБА_9