Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 752/2506/16-ц

провадження № 61-3701св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року у складі судді Новак А. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Музичко С. Г., Рейнарт І. М.,

ВСТАНОВИВ:

18 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у порядку регресу.

В обгрунтування позову зазначив, що з 10 лютого 2007 року по 03 грудня 2014 року перебував з ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі, за час якого за кредитні кошти збудовали жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, у якому подружжя ОСОБА_3 до травня 2014 року проживалиоднією сім'єю.

24 липня 2007 року у Публічному акціонерному товаристві «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк» на його ім'я оформлений кредит в інтересах сім'ї у розмірі 200 000 доларів США на будівництво вказаного будинку. Поручителем за вказаним договором виступив брат позивача - ОСОБА_5

З метою швидкого погашення кредиту 18 листопада 2007 року ОСОБА_5 позичив позивачу грошові кошти у розмірі 97 000 доларів США, про що складено відповідну розписку. 23 листопада 2007 року вказані кошти були зараховані на його кредитний рахунок як часткове погашення кредитного боргу.

Для повного виконання зобов'язань за кредитним договором та припинення договору застави рухомого майна, ОСОБА_524 грудня 2007 року перерахував на кредитний рахунок у ПАТ «ВТБ Банк» 27 000 доларів США та 11 січня 2008 року - 20 665,04 доларів США.

Таким чином, частина заборгованості за кредитним договором частково погашена ОСОБА_5 у розмірі 144 665,04 доларів США, з якої позивач повернув ОСОБА_5 лише 12 577,06 доларів США.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа -ПАТ «ВТБ Банк», про стягнення коштів з виплати кредиту за кредитним договором, з позивача на користь його брата стягнуто заборгованістьу розмірі 1 710 431,69 грн.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 15 липня 2015 року за ОСОБА_4 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано право власності на ? частину спірного домоволодіння. Вказаним судовим рішенням встановлено, що будівництво вказаного будинку здійснювалось за кредитні кошти.

Позивач 21 грудня 2015 року за особисті кошти виконав частину спільного зобов'язання подружжя на суму 1 710 431,69 грн., що підтверджується копією мирової угоди від 21 грудня 2015 року та ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04 лютого 2016 року про затвердження мирової угоди, відповідно до положеньстатті 544 ЦК України, тому просив стягнути зОСОБА_4 у порядку регресу ? частину сплачених ним грошових коштів, що складає 855 215,84 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києвавід 17 серпня 2016 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року, в позові відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 визнано право власності на ? частину вказаного домоволодіння та встановлено, що вказаний будинок побудовано, в тому числі,за кредитні кошти ( а.с. 11-13).

Згідно з довідкою ПАТ «ВТБ Банк» від 29 вересня 2014 року, станом на 29 вересня 2014 року у ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором № №03.28/07-СК1 відсутня. Останній платіж здійснено 11 січня 2008 року (а.с. 28). Доводи позивача, що кредитну заборгованість погашено за рахунок коштів, отриманих у позику від брата ОСОБА_5, тому у відповідача виник солідарний обов'язок щодо його повернення, є недоведеними. З наданих позивачем квитанцій вбачається, що кошти в сумі 20 665,04 доларів США, 27 000 доларів США та 97 000 доларів США на погашення кредиту сплачені сааме ОСОБА_3 у період з 23 листопада 2007 року по 11 січня 2008 року (а.с. 29-31). Доводи позивача, що вказані кошти перераховані на його рахунок ОСОБА_5 належними доказами не підтверджені.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанцій, у якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

21 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_3

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ОСОБА_3, а у лютому 2017 року додаткові пояснення ОСОБА_4 до заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_3

У січні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що факт використання кредитних коштів в інтересах сім'ї доведено позивачем, оскільки рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів зі сплати кредиту підтверджується часткове виконання поручителем зобов'язання за позивача.

Відповідач, крім набуття у власність ? частини жилого будинку, збудованого за кредитні кошти, набула зобов'язання, які виникли в інтересах сім'ї та отримане за яким використане в інтересах сім'ї, оскільки кредитний договір та договір позики, укладені в інтересах сім'ї, створюють обов'язки для обох з подружжя.

Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги, що наразі відповідачем не вчинено дій, спрямованих на оскарження договору позики, на підтвердження укладення якого складено розписку.

Судами першої та апеляційної інстанцій не взято до уваги правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-539цс16 від 14 вересня 2016 року, відповідно до якого, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають у обох із подружжя. Праву на спільну сумісну власність на жилий будинок кореспондується боргове зобов'язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку.

Кошти, за укладеним за час шлюбу договором позики, позивач отримав для погашення кредиту, за який побудовано жилий будинок, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Обов'язкове виконання судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Заперечення та пояснення до заперечення касаційної скарги мотивовано тим, що в судовому засіданні судом встановлено, що на момент отримання коштів у 2007 році позивачем ОСОБА_3 у борг від ОСОБА_5 згоди на тримання цих коштів дружина ОСОБА_4 не надавала.

Судом першої інстанції встановлено відсутність доказів, які б свідчили про використання отриманих у борг ОСОБА_3 коштів в інтересах сім'ї.

Доводи позивача щодо погашення кредитної заборгованості за рахунок коштів, отриманих у позику від ОСОБА_5, що свідчить про солідарний обов'язок щодо їх повернення, є недоведеними.

ОСОБА_4 не була стороною у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3, третя особа - ПАТ «ВТБ Банк» про стягнення коштів з виплати кредиту та не брала участі у справі, тому обставини, встановлені судовим рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, преюдиційного значення для вирішення вказаного спору не мають.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 січня 2017 року скасовано рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, яке було підставою звернення до Голосіївського районного суду м. Києва за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів в порядку регресу, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 лютого 2007 року по 03 грудня 2014 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

24 липня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено генеральну угоду №03.28/07-ГУ, за умовами якого банк зобов'язується надавати клієнту кредитні кошти в порядкуі на умовах, визначених у кредитних договорах, договорах про відкриття мультивалютної кредитної лінії, договорах про відкриття кредитної лінії, договорах про відкриття валютної кредитної лінії, укладених у рамках цієї Угоди і які є її невід'ємними частинами. Загальний розмір позичкової заборгованості клієнта за наданими в рамках даної Угоди кредитами не повинен перевищувати суми, еквівалентної 400 000 доларів США (а.с. 21).

24 липня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №03.28/07-СК1, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 200 000 доларів США на споживчі цілі (а.с. 18).

08 лютого 2008 року між ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №03.28/08-СК2, за умовами якого останній отримав кредит в сумі 250 000 доларів США на споживчі цілі (а.с. 22).

24 липня 2007 рокуміж ВАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_5, ОСОБА_3 укладено договір поруки, за яким останні поручились перед банком за виконання позичальником своїх зобов'язань щодо повернення кредиту.Відповідно до пункту 3 вказаного договору поручитель має право самостійно виконувати зобов'язання за кредитним договором (а.с. 20).

За час шлюбу побудовано жилий будинок за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який зареєстровано за ОСОБА_3на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 19 травня 2009 року.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_4 визнано право власності на ? частину вказаного домоволодіння. Вказаним судовим рішенням встановлено, що будинок побудовано, в тому числі, за кредитні кошти ( а.с. 11-13).

Згідно довідки ПАТ «ВТБ Банк» від 29 вересня 2014 року, станом на 29 вересня 2014 року у ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором №03.28/07-СК1 відсутня. Останнійплатіж здійснено 11 січня 2008 року (а.с. 28).

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з наданих позивачем квитанцій вбачається, що кошти в сумі 20 665,04 доларів США, 27000 доларів США та 97 000 доларів США на погашення кредиту сплачені саме ОСОБА_3 у період з 23 листопада 2007 року по 11 січня 2008 року (а.с. 29-31).

Відповідно до розписки від 18 листопада 2007 року, ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_5 грошові кошти у сумі 97 000 доларів США для погашення кредиту у ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 27).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року, з урахуванням пояснень позивача ОСОБА_5, які підтвердив відповідач ОСОБА_3, встановлено, що заборгованість за кредитним договором погашена за рахунок коштів позивача, відповідач повернув лише 12 577,06 доларів США. З урахуванням обставини визнання позову відповідачем, суд стягнув з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти у сумі 1 710 431 грн (а.с. 33-34).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав для погашення кредиту, за який було побудовано жилий будинок, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи заявника в тій частині, що кредитну заборгованість погашено за рахунок коштів, отриманих в позику від його брата ОСОБА_5, тому у відповідача виник солідарнийобов'язок щодо його поверненню, є недоведеними.

Суди встановили, що згідно з квитанціями кошти в сумі 20 665,04 доларів США, 27 000доларів США та 97 000 доларів США на погашення кредиту сплачені саме ОСОБА_3 у період з 23 листопада 2007року по 11 січня 2008 року (а.с. 29-31).

Також судом апеляційної інстанції встановлено, що доводи позивача про те, що вказані кошти були перераховані на його рахунок ОСОБА_5 належними доказами не підтверджені, а відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 18 листопада 2007року ОСОБА_3отримав від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 97 000 доларів США для погашення кредиту у ПАТ «ВТБ Банк» (а.с. 27). Доказів того, що ОСОБА_7 надавала у письмовій формі згоду на укладення договору позики матеріали справи не містять.

Апеляційний суд дійшов висновку, що наданнявідповідачем згоди на укладення кредитного договору не є доказом того, що остання надала згоду й на виникнення обов'язків, пов'язаних з виконанням зобов'язань, взятих позивачем за договором позики, а помилковість висновків суду першої інстанції в тій частині, що кредитні кошти були витраченіне в інтересах сім'ї не призвела до неправильного вирішенняспору по суті.

Щодо посилання ОСОБА_3 на постанову Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі №6-539цс16 Верховний Суд зауважує, що у цій постанові висловлено правовий висновок з урахуванням установлених обставин справи.

У вказаній справі суди не встановили, що кредит ОСОБА_3 було погашено за позичені кошти у ОСОБА_5, зазначивши про недоведеність цієї обставини.

Згідно зі статтею 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має права встановлювати обставини та надавати оцінку доказам у справі.

Доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційних скарг без задоволення, а судових рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик